ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2246/23 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Панова Г.В., 
Суддя-доповідач Кобаль М.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Кобаля М.І.,
суддів Бужак Н.П., Черпака Ю.К., 
при секретарі Литвин С.В.
за участю:
позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: Гаврук Н.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби судової охорони про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, - 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Служби судової охорони (далі по тексту - відповідач, ССО) в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Служби судової охорони від 30.11.2022 № 1062 о/с (по особовому складу) щодо звільнення зі служби в Службі судової охорони ОСОБА_1 , за підпунктом 4 пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційних заходів) у запас Збройних Сил України;
- зобов`язати Службу судової охорони поновити ОСОБА_1 на службі в Службі судової охорони в центральному органі управління Служби судової охорони на посаді, рівнозначній посаді, яку він займав до свого звільнення відповідно до наказу Служби судової охорони від 30.11.2022 № 1062 о/с (по особовому складу);
- стягнути зі Служби судової охорони на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 30.11.2022 до дня фактичного поновлення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного.
Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ССО від 03.07.2020 № 329 о/с «По особовому складу», починаючи з 03.07.2020 року, ОСОБА_1 був прийнятий на службу до ССО та призначений на посаду заступника начальника управління-начальника відділу координації підрозділів швидкого реагування управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони. 
Також, позивачу було присвоєне спеціальне звання «полковник Служби судової охорони».
03.07.2020 року ОСОБА_1 прийняв присягу співробітника ССО.
У подальшому, відповідно до наказу ССО від 05.08.2020 № 386 о/с «По особовому складу», ОСОБА_1 , починаючи з 05.08.2020 року, був призначений на посаду начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони.
Відповідно до наказу ССО від 30.11.2022 № 1062 о/с (По особовому складу), з 30.11.2022 ОСОБА_1 було звільнено зі служби в ССО, за підпунктом 4 пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційних заходів) у запас Збройних Сил України (далі по тексту - оскаржуваний наказ, а.с.40).
Так, в якості підстави до видання цього наказу та, як наслідок, звільнення позивача зі служби в ССО, було зазначено наказ ССО від 30 вересня 2022 року № 416 «Про затвердження і введення в дію штату центрального органу управління Служби судової охорони». 
Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, а своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені матеріали та надані відповідачем документи створюють підстави для висновку про те, що комісією було належним чином досліджені всі необхідні матеріали та правомірно визначено кандидата, який має переважне право на залишення на роботі, а процедура звільнення позивача зі служби в Службі судової охорони через скорочення штатів, проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що процедура звільнення позивача зі служби в ССО через скорочення штатів, була проведена у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому, оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 зі служби є законним, а підстави для його скасування, у даному випадку, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Статтею 43 Конституції України громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до норм статті 161 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах.
Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України.
Керівництво діяльністю Служби судової охорони здійснює Голова Служби судової охорони, який призначається на посаду за результатами відкритого конкурсу і звільняється з посади Вищою радою правосуддя.
Голова Служби судової охорони має заступників, які за його поданням призначаються на посади за результатами відкритого конкурсу і звільняються з посад Вищою радою правосуддя.
Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби.
Граничну чисельність центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби судової охорони затверджує Державна судова адміністрація України.
Рішення про утворення територіальних підрозділів Служби судової охорони приймається Головою Служби за погодженням з Державною судовою адміністрацією України.
Структуру та штатну чисельність центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби судової охорони затверджує Голова Служби за погодженням з Державною судовою адміністрацією України.
Відповідно до ч. 1-2 статті 162-1 Закону № 1402-VIII, до працівників Служби судової охорони належать особи, яким присвоєно спеціальні звання співробітників Служби судової охорони, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір із Службою судової охорони.
Порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони регулюється цим Законом та положенням, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.
Частиною п`ятою цієї статті, визначено, що трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою судової охорони, регулюються законодавством України про працю.
Згідно з частиною другою статті 163 Закону № 1402-VIII, призначення на посади та звільнення з посад співробітників Служби судової охорони у центральному органі управління та керівників і заступників керівників територіальних підрозділів Служби здійснюється Головою Служби судової охорони, а інших співробітників Служби судової охорони у територіальних підрозділах - керівниками відповідних територіальних підрозділів.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 № 1052/0/15-19, затверджено Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (далі Положення).
Порядок прийняття на службу, призначення на посади, переміщення по службі встановлено розділами IV-VI Положення.
Порядок звільнення співробітників зі Служби судової охорони встановлено розділом XII Положення.
Так, відповідно до підпункту 4 пункту 2 цього розділу, співробітник звільняється зі служби, а служба припиняється у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційних заходів.
Звільнення співробітників зі Служби здійснюється керівниками (начальниками), яким таке право надано відповідно до номенклатури посад (пункт 3 розділу XII Положення).
У даному випадку спірними є питання законності оскаржуваного наказу ССО від 30.11.2022 № 1062 о/с (по особовому складу) та, як наслідок звільнення зі служби в ССО ОСОБА_1 .
Колегія суддів дослідивши матеріали справи та доводи сторін зазначає наступне.
Так, за результатами проведених організаційно-штатних заходів у Службі судової охорони наказом ССО від 27 вересня 2022 року № 411 «Про затвердження структури центрального органу управління (Центрального апарату) та територіальних підрозділів (територіальних управлінь) Служби судової охорони», було затверджено структуру центрального органу управління Служби та територіальних управлінь Служби.
Наказом ССО від 30.09.2022 № 416 «Про затвердження і введення в дію штату центрального органу управління Служби судової охорони» затверджено перелік змін до штату центрального органу управління ССО та доручено начальнику управління по роботі з персоналом ввести в дію новий штат протягом двох місяців із дати видання цього наказу.
03.10.2022 тимчасовим виконувачем обов`язків Голови Служби ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було повідомлено про заплановане вивільнення та скорочення його посади. Позивачу було запропоновано рівнозначну посаду начальника управлінню організації служби центрального органу управління Служби. Позивач надав згоду на призначення його на посаду начальника управління організації служби центрального органу управління Служби.
ОСОБА_1 надав згоду на призначення його на посаду начальника управління організації служби центрального органу управління Служби. Зазначені обставини не оскаржуються сторонами.
Як зазначено відповідачем, згідно затвердженої нової структури було реорганізовано два управління, а саме: Управління організації охорони та підтримання громадського порядку і Управління організації фізичного захисту, безпеки суддів та підтримки та утворено одне управління - Управління організації служби. 
Відповідно до Переліку змін до штату було скорочено посади:
1) начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони, 
2) начальника управління організації охорони та підтримання громадського порядку, натомість введено посаду начальника управління організації служби спеціальним званням полковник Служби судової охорони. 
На момент виникнення спірних правовідносин, посаду начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління обіймав полковник Служби судової охорони Макарчук Ю.А., на посаді начальника управління організації охорони та підтримання громадського порядку перебував - полковник Служби судової охорони ОСОБА_3 . 
Тобто, обидва керівники даних управлінь як Макарчук Ю.А. так і ОСОБА_3 в однаковій мірі могли претендувати на нововведену у штаті посаду начальника управління організації служби та для обох вона була рівнозначною. 
У відзиві на позовну заяву, представником ССО зазначено, що, без визначення переважного права залишення на службі дана посада була запропонована лише начальнику управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки Макарчуку Ю.А. В свою чергу начальнику управління організації охорони та підтримання громадського порядку ОСОБА_3 дана посада не пропонувалась, а була запропонована нижча посада - провідного спеціаліста відділу організації охорони об`єктів правосуддя та аналізу служби управління організації служби центрального органу управління Служби (спеціальне звання за посадою - майор), на призначення на яку ОСОБА_3 не надав згоди.
З метою дотримання вимог трудового законодавства та забезпечення рівних умов і соціального захисту всіх співробітників центрального органу управління Служби судової охорони, (зокрема начальників даних управлінь), тимчасовим виконувачем обов`язків Голови Служби судової охорони Колєсніковим О.М. було видано наказ ССО від 30.11.2022 № 507 про утворення Комісії, з визначення працівників ССО, що мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні у зв`язку зі змінами та реорганізацією Служби. 
Так, спірне питання було вирішено відповідачем шляхом застосування правових положень ст. 42 КЗпП України, яка передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.
30.11.2022 відбулося засідання Комісії з визначення працівників ССО переважне право на залишення на роботі при вивільненні, у зв`язку зі змінами та реорганізацією Служби, на яке були запрошені начальник управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки Макарчук Ю.А. та начальник управління організації охорони та підтримання громадського порядку ОСОБА_3 , як кандидати на посаду начальника управління організації служби центрального органу управління Служби. 
Комісія ССО заслухавши кандидатів та розглянувши матеріали та дослідивши результати службової діяльності, фахову кваліфікацію та продуктивність праці кандидатів на зайняття вакантної посади начальника управління організації служби вирішила, що переважне право на залишення на службі та призначення на вищезазначену посаду має начальник управління організації охорони та підтримання громадського порядку - ОСОБА_3 . 
Зазначене підтверджується Протоколом засідання Комісії від 30.11.2022 № 1, який підписаний всіма членами комісії та затверджений тимчасовим виконувачем обов`язків Голови Служби судової охорони ОСОБА_4 (Т.1 а.с.109-110).
Комісією при ухваленні вище вказаного рішення було враховано заслуховування кандидатів та матеріали (наявні в особових справах співробітників) на кандидатів на посаду, зокрема: порівняльна таблиця щодо кандидатів, біографічні довідки, результати перевірки зі службової підготовки співробітників за 2020 та 2021 роки, положення про структурні підрозділи, тощо. Також під час аналізу результатів службової діяльності, фахову кваліфікацію та продуктивність праці кандидатів було взято до уваги функціональні обов`язки (що містяться в положенні про структурний підрозділ), які було покладено на кандидатів при проходженні служби на попередніх посадах.
Тобто, у даному випадку, Комісія ССО, скориставшись своїм дискреційним правом, прийняла рішення, шляхом надання переважного права на залишення на службі та призначення на вищезазначену посаду начальника управління організації охорони та підтримання громадського порядку - ОСОБА_3 .
Дослідивши вказані обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що одночасно з прийняття вказаного рішення та наданням переважного права на залишення на службі ОСОБА_3 , ССО протиправно порушено законні права та інтереси ОСОБА_1 , про що судом першої інстанції помилково не надано правової оцінки.
Так, відповідно до норм ст. 49-2 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, 03.10.2022 тимчасовим виконувачем обов`язків Голови Служби ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було повідомлено про заплановане вивільнення та скорочення його посади та запропоновано рівнозначну посаду начальника управлінню організації служби центрального органу управління Служби. 
ОСОБА_1 надав згоду на призначення його на посаду начальника управління організації служби центрального органу управління Служби. Зазначені обставини не оскаржуються сторонами.
Тобто, позивач був згоден із запропонованою посадою, проте, ССО, під час дії попередження про наступне вивільнення було самостійно змінено власне рішення, та не реалізовано працевлаштування позивача на запропоновану рівнозначну посаду, чим порушено права та інтереси ОСОБА_1 , який мав законні очікування на залишення на роботі.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції помилково не надав оцінку вказаному питанню, та погодився з тим, що в даному випадку процедура звільнення позивача зі служби в ССО, через скорочення штатів, була проведена у відповідності до вимог чинного законодавства.
Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, з урахуванням практики Верховного Суду, про те, що ССО не виконано обов`язку роботодавця щодо пропозиції усіх наявних вакантних посад до моменту звільнення позивача з посади.
Так, в матеріалах справи міститься лист відповідь ССО б/н без дати, на численні звернення із запитами позивача, в якій зазначено, зокрема (Т.1 а.с.225):
«Оскільки переліки вакантних посад співробітників Служби судової охорони, станом на 30.11.2022, не складалися, а їх складання вимагає створення нової інформації (зокрема, шляхом проведення аналітичної роботи) Служба судової охорони позбавлена можливості надати останні».
Тобто, станом на момент звільнення позивача 30.11.2022, ССО не виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП, та одночасно з попередженням про звільнення не запропоновано позивачу іншу посаду.
Зазначеним обставинам суд першої інстанції помилково не надав оцінки, що протирічить нормам чинного законодавства.
Так, судова практика Верховного Суду щодо питань застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ у контексті обов`язку суб`єкта призначення/керівника державної служби пропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі наявні вакантні посади є сталою та послідовною. 
Так, в постанові Верховного Суду від 25.04.2025 року у справі № 320/48702/23 зазначено, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі упродовж всього цього періоду. 
Верховний Суд у постанові від 30 січня 2025 року у справі № 340/1765/23 надав оцінку спірному питанню чи достатньо для суб`єкта призначення надання (за його вибором) пропозиції однієї посади державному службовцю, чи декількох рівнозначних або нижчих посад, з урахуванням положень абзацу 3 частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, в редакції Закону №1285-IX, у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. 
З урахуванням вищевказаної позиції Верховного Суду, за аналогією права, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції безпідставно та невмотивовано відхилено доводи та докази відносно того, що у період з часу повідомлення позивача про майбутнє звільнення (03.10.2022) та до дати його звільнення (30.11.2022) ССО не пропонувалися посади для працевлаштування ОСОБА_1 .
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що обов`язок з працевлаштування ОСОБА_1 відповідачем не був виконаний добросовісно, розсудливо, пропорційно і своєчасно, оскільки, починаючи з 03.10.2022, ССО не вживалися заходи щодо «збереження» вакантних посад, у тому числі рівнозначних, для працевлаштування позивача. 
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що вказані обставини вказують, що за умови добросовісного ставлення відповідача до виконання свого обов`язку з працевлаштування позивача, спонукали його до вжиття заходів для резервування посад, які утворювались та вивільнялися в ССО протягом дії повідомлення позивача про майбутнє звільнення (03.10.2022) та до дати його звільнення (30.11.2022). 
Щодо доводів відповідача про надання переважного права на залишення на службі та призначення на вищезазначену посаду начальника управління організації охорони та підтримання громадського порядку - ОСОБА_3 , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказані обставини не є предметом спору, а тому суд не надає правової оцінки вказаним обставинам.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відсутність належних доказів щодо здійснення пропозиції ССО ОСОБА_1 , усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення позивача, з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів, а тому оскаржуваний наказ ССО від 30.11.2022 № 1062 о/с (По особовому складу), яким ОСОБА_1 було звільнено зі служби в ССО, за підпунктом 4 пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційних заходів) у запас Збройних Сил України, є протиправним та підлягає скасуванню.
З огляду на скасування судом апеляційної інстанції оскаржуваного наказу, задоволенню підлягає позовна вимога про поновлення полковника Служби судової охорони ОСОБА_1 на посаді начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони, починаючи з 01.12.2022 року.
Так, правовими положеннями ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України регламентовано, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 ст.235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Нарахування та виплата грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони здійснюється, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 року №289 «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» та наказу Державної судової адміністрації України від 26.08.2020 року №384 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони».
Як встановлено судом апеляційної інстанції, кількість днів вимушеного прогулу з дня звільнення позивача та до винесення судом даного рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку - з 01.12.2022 року по 24.03.2026 року включно (дата ухвалення рішення судом) - складає 1210 календарних днів.
На вимогу суду апеляційної інстанції, ССО надано довідку №15 від 13.03.2026 року про грошове забезпечення ОСОБА_1 , в якій зазначено, що грошове забезпечення останнього за останні два повних місяці роботи перед звільненням, становить:
- у вересні 2022 року за 30 календарних днів складає 50 766,00 грн.;
- у жовтні 2022 року за 31 календарний день складає 50 766,00 грн.
Тобто, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 1664,45 грн. (50 766,00 грн.*2: 61 день = 1664,45 грн.).
За таких підстав, на користь ОСОБА_1 , належить виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 2 013 984, 50 грн. (1210 календарних днів * 1664,45 грн. середньоденне грошове забезпечення позивача).
Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправним та скасування наказу Служби судової охорони від 30.11.2022 № 1062 о/с (По особовому складу), яким ОСОБА_1 було звільнено зі служби в Служби судової охорони; поновлення в органі з якого було звільнено полковника Служби судової охорони ОСОБА_1 на посаді начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони, починаючи з 01.12.2022 року; стягнення зі Служби судової охорони на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2 013 984, 50 грн.; допуск до негайного виконання рішення суду в частині поновлення полковника Служби судової охорони ОСОБА_1 на посаді начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 49 933,50 грн. 
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Служби судової охорони про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді задовольнити. 
Визнати протиправним та скасувати наказ Служби судової охорони від 30.11.2022 № 1062 о/с (По особовому складу) щодо звільнення зі служби в Службі судової охорони ОСОБА_1 за підпунктом 4 пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційних заходів) у запас Збройних Сил України.
Поновити полковника Служби судової охорони ОСОБА_1 на посаді начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони, починаючи з 01 грудня 2022 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Служби судової охорони (код ЄДРПОУ 42902258) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 грудня 2022 року по 24 березня 2026 року включно, в розмірі 2 013 984,50 грн. (два мільйона тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири грн. 50 коп.).
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення полковника Служби судової охорони ОСОБА_1 на посаді начальника управління фізичного захисту, організації безпеки суддів та підтримки центрального органу управління Служби судової охорони та стягнути середній заробіток у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 49 933,50 грн. (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять три грн. 50 коп.).
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак 

Ю.К. Черпак 

Повний текст виготовлено 31.03.2026 року