ЄУН 193/2009/23
Провадження 2/193/9/26

Р І Ш Е Н Н Я  
іменем України    

31 березня 2026 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області 
у складі: головуючого судді   Томинця О.В.,
за участі: секретаря судового засідання   Оселедець О.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любові Іванівни про визнання заповіту недійсним. 

В С Т А Н О В И В: 
1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.
25.12.2023 позивач ОСОБА_1 звернуся до суду з вказаним позовом, за яким просив визнати недійсним заповіт, складений 29.12.2004 його матір`ю ОСОБА_5 на ім`я відповідача ОСОБА_3 , який був посвідчений цього дня іншим відповідачем у справі, приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. за р./№ 1556.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , після смерті якої вона залишила у спадок належну їй на підставі державного акту на право власності на землю від 26.12.2001, серії ІІІ-ДП № 000608, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Однак подавши до органів нотаріату заяву про прийняття спадщини після її смерті виявилося, що її мати заповіла цю земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 .
Позивач не погоджується з цим заповітом, зазначив, що впродовж 2004-2005 років мати сильно зловживала алкогольними напоями, через це у неї прогресував склероз та стали регулярними випадки не сприйняття дійсних подій, внаслідок цього вона проходила лікування в лікарів психіатра та нарколога. Проте спроби поліпшити її стан здоров`я позитивних результатів не наддали, оскільки вона постійно втікала з лікарень. 
Наголошував, що в останні дні 2004 року, включаючи і день посвідчення приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. заповіту на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 стала ще більше вживати алкоголь, через це вона часто не ночувала вдома та знаходилась з невідомими особами.
З огляду на викладене, позивач вважає, що 29.12.2004 ОСОБА_5 , складаючи заповіт на користь ОСОБА_6 , не могла повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому просив визнати недійсним вказаний заповіт через відсутність її волевиявлення на вчинення таких дій.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , посилаючись на обставини та доводи зазначені у позові, заявлені вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити. Додатково позивач пояснив, що на момент посвідчення заповіту йому виповнилося лише 7 років, тому події того часу пам`ятає погано. Пригадує, що на той ним опікувалася лише мати, яка працювала на місцевій фермі. Мати дбала про нього нормально, утримувала та виховувала. До неї приходили у гості родичі і вони вживали алкогольні напої. Згодом вона стала зловживати алкоголем частіше, але при цьому у стані алкогольного сп`яніння вона ніколи не поводила себе неадекватно. Останні роки свого життя мати стала часто хворіти, у неї були сильні головні болі, для втамування яких вона приймала якісь ліки. Неодноразово їй викликали швидку допомогу, після чого її госпіталізовували до лікарні, але вона завжди звідти тікала. 
Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні пред`явлений до нього позов не визнав і пояснив, що у 2004 році до нього прийшла ОСОБА_5 і запропонувала йому купити у неї земельну ділянку, оскільки їй були потрібні гроші. Він погодився, але оскільки на той час продаж землі було заборонено, то вони уклали у грудні 2024 року договір оренди цієї землі, при цьому вона також склала на його ім`я довіреність на розпорядження цією земельною ділянкою на час її життя і заповіт на випадок своєї смерті. Після чого він передав їй обумовлену суму грошових коштів. Через кілька років, вони за взаємною згодою розірвали вищевказаний договір оренди землі і вона скасувала згадану вище довіреність, проте заповіт ОСОБА_5 не змінювала і не скасовувала. Наголосив, що ОСОБА_5 , на час посвідчення спірного заповіту, була при здоровому глузді і повністю усвідомлювала свої дії, жодних серйозних проблем із здоров`ям у неї не було. Зазначив, що у період з 1999 по 2010 рік вона була ще молода, здорова, не хворіла. При цьому, не заперечував, що вона певний період свого життя подекуди зловживала алкогольними напоями. До того ж у 2019 році вона стала співмешкати з чоловіком і припинила зловживати алкоголем, тому навіть тоді могла скасувати заповіт, якби хотіла, але вона цього не зробила. Він кілька разів з нею бачився, вони спілкувалися, проте питання заповіту вона ніколи не порушувала. З огляду на викладене, просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.
Представник відповідача, приватного нотаріуса Кот Л.І., адвокат Базюкевич Є.В., у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що стороною позивача не надано жодних доказів, які вказують як на відсутність волевиявлення заповідача під час виконання свого заповідального розпорядження, так і на невідповідність самого заповіту вимогам закону, а тому у задоволенні позовних вимог просив також відмовити.
2. Рух справи у суді. Процесуальні дії суду у справі.
25.12.2023 позовна заява надійшла до Софіївського районного суду Дніпропетровської області та була розподілена цього ж дня судді цього суду Томинцю О.В. (т.1, а.с.13);
27.12.2025 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с.14);
17.01.2024 надійшли письмові заперечення (відзив) від відповідача приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. згідно яких остання підкреслила, що нотаріуси, у судових спорах між спадкоємцями щодо спадкового майна, можуть залучатися до участі у такій справі лише у якості третьої особи і не можуть виступати відповідачами з приводу вчинення ними певних нотаріальних дій (т.1, а.с. 20);
26.01.2024 за ухвалою суду, згідно клопотання представника позивача, витребувано у відповідача приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 (т.1, а.с.25-27, 32, 49-73);
13.02.2024 надійшли письмові пояснення від відповідача ОСОБА_3 (т.1, а.с.42-46); 
26.01.2024 за ухвалою суду, згідно клопотання представника позивача, витребувано у КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2», КП «Криворізька міська клінічна лікарня №16» та КНП «Софіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» медичні амбулаторні карти хворої ОСОБА_5 (т.1, а.с. 84-85, 87-88, 92-93, 145, 157, 160, 161, 162, 178);
13.09.2024 за ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (т.1, а.с. 183-184);
26.01.2024 за ухвалою суду, згідно клопотання представника позивача, призначено посмертну судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_5 , а провадження у справі на час її проведення зупинено (т.1, а.с. 229-232, 240-243, 252-254);
12.08.2025 за ухвалою суду поновлено провадження для проведення процесуальної дії - розв`язання у судовому засіданні клопотання експертів про надання їм додаткових медичних документів щодо померлої ОСОБА_5 (т.2, а.с.7);
19.08.2025 за ухвалою суду постановлено витребувати у КП «Софіївська Центральна Лікарня» Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області та КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, довідки від лікаря-психіатра та від лікаря нарколога про те, чи перебувала ОСОБА_5 на обліках та надання за наявності медичних карт амбулаторного хворого від лікаря-психіатра та лікаря-нарколога (т.2, а.с.20, 29, 30); 
23.09.2025 за ухвалою суду направлено зібрану медичну інформацію щодо померлої ОСОБА_5 до ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» для продовження виконання судово-психіатричної експертизи, а провадження у справі на цей час зупинено (т.2, а.с.34);
12.08.2025 за ухвалою суду, у зв`язку з надходженням до суду 02.01.2026 висновку судово-психіатричної експертизи разом з цивільною справою, провадження у справі поновлено та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні (т.2, а.с. 41-48, 51). 
3. Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області померла ОСОБА_5 (т.1, а.с. 10).
Після її смерті відкрилась спадщина, у тому числі на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ДП № 000608 від 26.12.2001.
За життя ОСОБА_5 зробила заповідальне розпорядження, посвідчене 29 грудня 2004 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. за р./№1556, згідно якого заповіла вищевказану земельну ділянку відповідачеві ОСОБА_3 (т.1, а.с. 51).
Як видно з матеріалів спадкової справи № 97/2023, після смерті ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини за оспорюваним заповітом 06.12.2023 звернувся відповідач у справі ОСОБА_3 (т.1, а.с. 49). Також, з заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся її син, позивач у справі ОСОБА_1 (т.1, а.с. 62, 64).
4. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. 
Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. 
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним заповіту, посвідченим 29 грудня 2004 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І., за р./№1556, згідно якого ОСОБА_5 заповіла належну їй земельну ділянку ОСОБА_3 , позивач посилається на відсутність волевиявлення заповідачки на його укладення, зокрема зазначає, що впродовж 2004-2005 років, у тому числі у день складання заповіту, мати позивача - ОСОБА_5 сильно зловживала алкогольними напоями, через це, вважає, у неї відбувалися порушення пам`яті і вона неправильно сприймала дійсність подій, внаслідок цього вона проходила лікування в лікарів психіатра та нарколога. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1статті 89 ЦПК України).
З аналізу показань свідка ОСОБА_7 убачається, що позивач є її племінником. Покійну ОСОБА_5 вона знала добре, остання є дружиною рідного брата свідка. ОСОБА_5 з чоловіком на той час до 2006 року сильно зловживали алкогольними напоями. У відповідача був продуктовий магазин, де у них ОСОБА_5 купувала алкогольні напої. Вони з братом тоді сильно зловживали алкогольними напоями, запустили побут та своїх дітей, зокрема позивач, який на той час був ще дитиною, у цей період проживав у родині свідка. Вважає, що відповідач скористався моментом її алкогольного сп`яніння і спонукав на укладення оспорюваного заповіту. Про заповіт вона ніколи їй не розповідала, однак говорила, що вона цю земельну ділянку продала відповідачу. Хоча потім їй відомо, що вона цю землю якось у відповідача забрала і користувалася тривалий час. У ОСОБА_5 були приступи епілепсії, останні роки свого життя вона скаржилася на постійні головні болі. Пояснила, що до 2006 року, коли брат помер, вони самостійно удвох обробляли город. Наголосила, що коли вона була тверезою, то була цілком нормальною жінкою, вона постійно працювала на фермі, а потім працювала по найму у людей, повністю справлялася з домашнім побутом, підсобним господарством та вихованням дитини, проте коли зловживала алкоголем, то все пускала нанівець. 
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_5 була їй сусідкою і розповідала їй, що вона свою землю продала відповідачеві ОСОБА_3 . Вони постійно ходили до магазину відповідача за продуктами і як там вони вдвох домовилися про продаж землі їй не відомо. Зазначила, що ОСОБА_5 все своє життя постійно працювала, спочатку на фермі, а як там не стало роботи, то наймалася разом зі своїм чоловіком до односельчан для виконання їм різної фізичної роботи по господарству. Також вони з чоловіком самі обробляли свій город та вирощували на ньому овочі. Самі справлялися з вихованням двох дітей. Наголосила, що справді вона інколи зловживала алкогольними напоями, проте коли була у стані сп`яніння, то вела себе завжди адекватно, зокрема вона була веселою та активною, а коли твереза спокійна. Потім вона страждала на головні болі, а ще раніше, зі слів односельчан, у неї виникали приступи епілепсії. Коли ці погіршення стану здоров`я виникали пригадати не може, але ці хвороби почали проявлятися вже після 2004 року. 
Суд не приймає покази свідка ОСОБА_9 , сімейного лікаря ОСОБА_5 , оскільки він надавав покази щодо останньої, лише за останні кілька років її життя, коли бачив та оглядав її двічі у 2023 році.
Крім того, як видно з висновків (посмертної) судово-психіатричної експертизи за № 1427 від 13.10.2025, підекспертна ОСОБА_5 протягом життя працювала на фермі, в подальшому тривалий час підробляла неофіційно на малокваліфікованих роботах, існувала за рахунок випадкових підробітків. Була заміжня, з 2006 року вдова. В шлюбі мала 2-х дітей. Сини - ОСОБА_1 (позивач по справі) та ОСОБА_10 (помер в 2017 році). Протягом останніх років життя проживала з співмешканцем. Відомості про звернення ОСОБА_5 протягом життя за допомогою до лікаря-психіатра відсутні. 
Згідно довідки №78 від 07.03.2024 з Софіївського Центру ПМСД, хвора ОСОБА_5 знаходилась на диспансерному обліку Центру у сімейного лікаря ОСОБА_11 із діагнозом «Гіпертонічна хвороба II ступеня, II група ризику висока». З 25.10.2023 по 02.11.2023 проходила лікування у стаціонарі терапевтичного відділення КНП «Софіївська ЦРЛ». Каретою швидкої допомоги направлена до 2-ї міської лікарні міста Кривий Ріг, де ІНФОРМАЦІЯ_1 померла (т.1, а.с.89).
До матеріалів цивільної справи додано копію Лікарського свідоцтва про смерть форми №106/о №256 від 18.04.2023 року, де причиною смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено - Гостра печінково- ниркова недостатність, Портальна гіпертензія, Цироз печінки (т.1, а.с. 94). 
Згідно записів в медичній карті амбулаторного хворого №7019/143 з Софіївської ЦРЛ, ОСОБА_5 оглядалася терапевтом поліклініки зі скаргами на головний біль, головокружіння, лише з 07.07.2010.
З показів свідків не вбачається наявність у підекспертної порушень психічного стану. Представлена на експертизу медична документація не містить відомостей щодо психічного стану підекспертної під час амбулаторного спостереження сімейним лікарем та стаціонарного лікування останньої в терапевтичному відділенні. Отже, підстав припускати у ОСОБА_5 наявність будь-якого психічного розладу немає.
Відомості про огляди психіатром, наркологом ОСОБА_5 , її госпіталізації в психіатричні стаціонари до 29 грудня 2004 року (складання заповіту) в наданих на експертизу матеріалах відсутні.
Згідно статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Враховуючи вищезазначене комісія дійшла висновку, що на момент складання заповіту 29 грудня 2004 року ОСОБА_5 , 1964 року народження, не виявляла ознак будь-якого психічного розладу та за психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.41-48).
З огляду на викладене суд вважає безпідставними доводи позивача та його представника про те, що заповідач не мала волевиявлення на посвідчення спірного заповіту або що вона не могла у повній мірі розуміти наслідки посвідчення заповіту через її незадовільний стан здоров`я, який би впливав на її свідомість, оскільки на підтвердження вказаних доводів позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу. 
При цьому слід зауважити, що заповіт був складений у грудні 2004 року, проте не зважаючи на це до дня своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповідачка за наявності можливості, в силу вимог статті 1254 ЦК України, не скористалася своїм правом за майже 20 років скасувати заповіт чи внести до нього зміни, а відтак суд вважає, що при укладенні оспорюваного заповіту волевиявлення ОСОБА_5 було вільним, відповідало її внутрішній волі, оскільки вона бажала залишити зазначену вище земельну ділянку саме ОСОБА_3 .
До того ж, дослідженні судом докази, зокрема показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які впевнено зазначали, що ОСОБА_5 сама їм розповідала, що продала свою земельну ділянку відповідачеві, вказують на те, що остання у будь-якому випадку мала стійке волевиявлення саме на відчуження своєї земельної ділянки відповідачеві ОСОБА_3 . Те, що це відбулося саме шляхом укладення одностороннього договору – заповіту, не спростовує її дійсного бажання у будь-який спосіб відчужити це майно за гроші відповідачеві. 
Також, як видно зі змісту самого заповіту, при його посвідченні 29 грудня 2004 року приватним нотаріусом зміст статей 1235 та 1241 ЦК України заповідачу було роз`яснено. Заповіт містить позначення, що його підписано власноручно ОСОБА_5 . Перед його посвідченням перевірена особа заповідача та його дієздатність. 
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, а також, за відображенням дійсного волевиявлення заповідачки відповідає вимогам закону, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.
Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Відтак, законодавство України про спадкування проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
За таких обставин, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту недійним не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід повністю відмовити.
5. Розподіл судових витрат.
З огляду на те, що у задоволені позову повністю відмовлено, то у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, всі судові витрати, пов`язані з подачею та розглядом вказаного позову у суді, слід покласти лише на позивача ОСОБА_1 . Докази понесення відповідачами витрат на правничу допомогу суду не надано.
Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 354,355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любові Іванівни про визнання заповіту недійсним, - відмовити повністю. 
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.
У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Дані позивача:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстроване місце постійного проживання:  АДРЕСА_1 ;
Дані відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстроване місце постійного проживання:  АДРЕСА_2 ; 
Відповідач: приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любов Іванівна , місцезнаходження: вул. Карпенка, буд. 8/1, с. Петрове Криворізького (Софіївського) району Дніпропетровської області, 53100. 
Повний текст рішення складений 13.04.2026.

Суддя О. В. Томинець