ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року 
м. Київ 
справа № 334/6223/20-ц
провадження № 61-7455св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 рокуу складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., Оніщука М. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
2. Позов обґрунтовував тим, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику у позику грошові кошти у розмірі 397 000 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 50 000 дол. США відповідно до курсу валют, установленому комерційними банками у м. Запоріжжя, зі строком повернення до 07 травня 
2011 року. 
3. Змістом пункту 4 договору позики сторони визначили, що у разі неповернення суми позики своєчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку, передбаченому чинним законодавством України, та вимагати повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 0,1 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. 
4. У визначений договором термін позичальник суму позики не повернув, 
у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості (справа № 2-1901/11). 
5. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2013 року у справі № 2-1901/11, стягнуто з ОСОБА_2 , як позичальника, на користь ОСОБА_3 , як позикодавця, суму боргу за договором позики у розмірі 
397 000,00 грн та судові витрати. 
6.  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
7. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2017 року було замінено стягувача по рішенню №2-1901/11 від 08 грудня 2011 року з ОСОБА_3 на його спадкоємця - ОСОБА_1 . 
8. 27 жовтня 2020 року ОСОБА_2 сплатив на користь ОСОБА_1 
в межах виконавчого провадження суму боргу у розмірі 397 000,00 грн.
9. З урахуванням вищезазначеного ОСОБА_1 просив суд стягнути 
з відповідача ОСОБА_2 інфляційні втрати за увесь період прострочення зобов`язання із травня 2011 року по вересень 2020 року у сумі 661 308,73 грн, суму трьох відсотків річних за період із 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року 
у розмірі 89 020,81 грн, а також пеню за період із 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 1 083 810,00 грн, обраховану за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
10. Справа розглядалася судами неодноразово.
11. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 липня 
2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду 
від 02 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 35 670,53 грн та інфляційні втрати в сумі 77 711,12 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
12. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2023 року рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 липня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд за встановленою підсудністю до Печерського районного суду міста Києва (провадження № 61-19794св21).
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
13. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 
2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму трьох відсотків річних 
у розмірі 35 670,53 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн, а всього 
113 381,65 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 649,70 грн.
14. Задовольняючи позовні вимоги частково, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що погашення боргу здійснено у національній валюті в розмірі, визначеному договором, а саме - 397 000,00 грн, і відповідне визначення еквівалента під час фактичного погашення боргу не досягло мети такого визначення, тобто недопущення знецінення суми позики.
15. У зв`язку із вищезазначеним суди дійшли висновку, що вимоги позивача 
в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є обґрунтованими.
16. Водночас районний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував заяву сторони відповідача про застосування строків позовної давності, а відтак, з урахуванням дати звернення до суду (30 жовтня 2020 року) дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних від суми заборгованості за останні три роки, водночас урахував дату погашення заборгованості за договором (27 жовтня 
2020 року), а відтак дійшов до висновку, що розрахунок трьох відсотків річних має бути здійснений за період із 30 жовтня 2017 року по 27 жовтня 2020 року та, як наслідок, що, сума трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню становить 
35 670,53 грн.
17. Водночас суди зауважили, що рівень інфляції (з урахуванням дефляції) за вищезазначений період становить 1,19574589, а відтак дійшли до висновку, що розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню, становить 77 711,12 грн 
(397 000 х 1,19574589 - 397 000).
18. Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних 
у розмірі 35 670,53 грн та суми інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн.
19. Водночас суди при вирішенні спору зауважили, що після закінчення строку кредитування, у позикодавця відсутні правові підстави для нарахування передбачених договором процентів, а тому порушена перед судом вимога про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати процентів за кожен день прострочення виконання зобов`язання за період із 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 роки у розмірі 1 083 810,00 грн є безпідставною.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
20. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Чулініна Д. Г., на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року.у вказаній справі.
21. Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
22. Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
23. У касаційній скарзі адвокат Чулінін Д. Г. просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
24. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 750/8676/15, від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц, від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
25. Також підставами касаційного оскарження адвокат Чулінін Д. Г. зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також зауважує на участь у апеляційному перегляді справи судді, якій було заявлено обґрунтований відвід (пункти 3, 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
26. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки індекс інфляції входить до складу самого основного грошового зобов`язання, що пояснюється в такому випадку не зміною меж виконання цивільного обов`язку чи виникнення додаткових обов`язків боржника, як при відшкодуванні збитків, а перенесенням актом цивільного законодавства за фактом порушення зобов`язання з кредитора на боржника ризику зменшення купівельної спроможності грошової одиниці, обраної ними для своїх розрахунків у процесі еквівалентного обміну. 
27. Зауважує, що на момент сплати заборгованості і прийняття виконання кредитором, тобто станом на 27 жовтня 2020 року, позивач не порушував перед судом вимог про врахування індексу інфляції, внаслідок чого правила статті 625 ЦК України про врахування індексу інфляції у цій справі застосуванню не підлягали. 
28. Більше того, як зазначав сам позивач, передумовою для звернення до суду стала зміна обмінного курсу гривні по відношенню до долара США внаслідок девальвації гривні, що не узгоджується з визначеними правовими підставами. 
29. Зауважує, що за договором позики грошові кошти передавалися позичальникові в іноземній валюті, що, своєю чергою, виключає стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
30. Зауважує, що його довіритель 07 травня 2010 року дійсно взяв 
у короткострокову на один рік безпроцентну позику валютні цінності на суму 
50 000 дол. США, але на висунутих позивачем умовах забезпечення повернення еквівалентного іноземній валюті предмета позики в розмірі 397 000 грн тимчасовою уступкою на цей час його батькові ( ОСОБА_3 ) правового титулу власника земельної ділянки з кадастровим № 3223151000:04:030:0045, розташованої 
в Обухівському районі Київської області, з ринковою вартістю у гривневому еквіваленті 200 500 дол. США, про що видана відповідна розписка разом з передачею державного акту на земельну ділянку за одночасно з позикою оформленим нотаріусом договором дарування землі, який виданий тільки обдарованому, тобто кредитору за договором позики.
31. Також звертає увагу колегії суддів на те, що у змісті остаточного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2011 року про стягнення заборгованості особлива увага у мотивувальній частині звернута на те, що позивач ОСОБА_4 на збільшенні суми позики не наполягав, не дивлячись на те, що вона менша за встановлений еквівалент в іноземній валюті станом на день задоволення позову, окремо відзначивши про роз`яснену в судовому засіданні первісному кредитору можливість на правах позивача у цивільній справі № 2-1901/11 збільшити розмір вимог до встановленого договором доларового еквіваленту боргу або доповнити вимогами застосування наслідків за пунктом 4 договору позики 
від 07 травня 2010 року, попри те, що останній за життя такою можливістю в силу автономії волі з особистих міркувань також не скористався. 
32. Відповідно, на переконання адвоката Чулініна Д. Г., реалізуючи у 2011 році право на звернення до суду з можливістю на засадах диспозитивності самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права за передбачуваною судовою практикою застосування змін у законодавстві, первісний кредитор ОСОБА_5 сам особисто визначив обсяг зобов`язання у національній валюті відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України, вказавши на 397 000 грн як на повний розмір заборгованості за договором позики від 07 травня 2010 року, попри включену до змісту договору умову про еквівалент в доларах США, що стягнуті 
у гривнях без визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, з чим первісний кредитор свідомо погоджувався. 
33. Зауважує, що боржником, 27 жовтня 2020 року зобов`язання виконане за остаточним рішенням суду у повному обсязі, у якого прийняв виконання вже новий кредитор у національній валюті, а відтак новий кредитор не мав права на задоволення своїх вимог з підстав наявності права на «курсову різницю» за період невиконання рішення про стягнення з позичальника вираженої в національній валюті заборгованості.
34. Таким чином, на переконання заявника касаційної скарги, відсутні підстави для покладення на його довірителя відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.
35. Також у якості підстави касаційного оскарження адвокат Чулінін Д. Г. посилається на участь у апеляційному перегляді справи судді Кафідової О. В., яка брала участь у перегляді іншої справи (№ 2-991/13) у суді касаційної інстанції.
36. Зауважує, що має сумніви у неупередженості судді Кафідової О. В. через участь останньої у якості судді-доповідача при касаційному перегляді справи 
№ 2-991/13, за наслідками вирішення якої було постановлено ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 
від 27 березня 2014 року.
37. Відтак, на переконання адвоката Чулініна Д. Г., участь судді Кафідової О. В. 
у касаційному перегляді справи № 2-991/13 могла вплинути на неупереджений розгляд справи у суді апеляційної інстанції, зокрема у частині оцінки права боржника на затримання виконання зобов`язання у зв`язку з простроченням кредитора, що, на думку заявника, ставить під сумнів справедливість судового розгляду в цілому.
38. Додатково заявник касаційної скарги посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо необмеженості жодними строками пред`явлення кредитором вимоги про стягнення індексу інфляції.
39. В іншій частині судові рішення заявником не оскаржуються.
Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи до Верховного Суду не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
40. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець - ОСОБА_3 , передав позичальнику - ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 
397 000,00 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 
50 000,00 дол. США відповідно до курсу валют, установленому комерційними банками м. Запоріжжя, зі строком повернення до 07 травня 2011 року.
41. Пунктом 4 вищезазначеного договору сторони визначили, що при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку, передбаченому чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 0,1 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення.
42. У визначений змістом договору термін позичальник суму позики не повернув, у зв`язку із чим ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості (справа №2-1901/11). 
43. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2013 року у справі №2-1901/11, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором у розмірі 
397 000,00 грн та судові витрати.
44.  ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_3 помер.
45. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2017 року заяву ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні було задоволено. Замінено стягувача по рішенню № 2-1901/2011 від 08 грудня 2011 року, ухваленому Ленінським районним судом м. Запоріжжя за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 397 000,00 грн з ОСОБА_3 на його спадкоємця - ОСОБА_1 .
46. 27 жовтня 2020 року ОСОБА_2 сплатив в межах виконавчого провадження ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 397 000 грн.
47. Після повернення основної суми боргу ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за увесь період прострочення з травня 2011 року по вересень 2020 року у сумі 661 308,73 грн, суми трьох відсотків річних за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року 
у розмірі 89 020,81 грн, а також пені за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 
1 083 810 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
48. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
49. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
50. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
51. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
52. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
53. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
54. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
55. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
56. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
57. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
58. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
59. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
60. Змістом статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
61. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
62. Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
63. У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, 
а в частині першій статті 598 вищезгаданої глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
64. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
65. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором 
і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
66. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться 
в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
67. Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
68. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
69. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
70. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
71. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
72. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, про що зазначено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження 
№ 14-446цс18).
73. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
74. За загальним правилом, судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
75. З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. 
76. Вищезазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду 
у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 
№ 12-302гс18).
77. У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
78. При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його, що, своєю чергою, спростовує посилання касаційної скарги на прийняття позивачем як кредитором виконання зобов`язання без врахування індексу інфляції.
79. У пункті 99 постанови від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не 
є підставою заміни зобов`язання за договором новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. 
80. Відтак, за встановлених у справі обставин наявності рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2011 року про стягнення з 
ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 397 000,00 грн, які ОСОБА_2 сплатив на користь ОСОБА_1 як нового кредитора лише 
27 жовтня 2020 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_2 відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді трьох відсотків річних та інфляційної складової в межах строків позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач у справі.
81. Вищезазначений висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 
2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19) і застосованими судом апеляційної інстанції у змісті оскаржуваної у касаційному порядку постанови.
82. Відтак, як зауважено Великою Палатою Верховного Суду у змісті вищезгаданої постанови, невиконання боржником грошового зобов`язання 
є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його усунення, однак обмежується останніми трьома роками, що передували поданню такого позову.
83. Відтак встановлені у справі обставини порушення грошового зобов`язання та його подальшого усунення шляхом сплати грошових коштів на користь кредитора лише 27 жовтня 2020 року спростовують доводи заявника касаційної скарги про відсутність підстав для покладення на боржника за договором позики відповідальності за невиконання грошового зобов`язання після ухвалення судового рішення про стягнення основного боргу.
84. В контексті вищезазначеного колегія суддів зауважує, що вимоги на підставі частини другої статті 625 ЦК України можуть бути порушені перед судом окремим позовом після стягнення основної суми заборгованості, що узгоджується, зокрема, із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанови від 22 вересня 
2021 року у справі № 185/516/20 (провадження № 61-7280св21).
85. Крім того, колегія суддів відхиляє посилання адвоката Чулініна Д. Г. на передачу коштів у позику в іноземній валюті, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції та не спростовано заявником касаційної скарги, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2013 року у справі №2-1901/11, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за договором позики саме у національній валюті та у чітко визначеному розмірі - 397 000,00 грн.
86. Аналогічного висновку щодо закріплення грошового зобов`язання 
у національній валюті - гривні судовим рішенням у іншій справі, дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 22 вересня 2021 року у справі № 185/516/20 (провадження № 61-7280св21).
87. Відтак, на переконання колегії суддів, судове рішення фактично підтверджує як наявність невиконаного зобов`язання у національній валюті - гривні, так і його розмір, а тому посилання касаційної скарги на передачу грошових коштів 
в іноземній валюті та, як наслідок, неможливість застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.
88. Колегія суддів також не бере до уваги посилання касаційної скарги на отримання позики на умовах забезпечення її повернення шляхом тимчасової уступки ОСОБА_3 правового титулу власника земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:030:0045, розташованої в Обухівському районі Київської області, ринкова вартість якої становить 200 500 дол. США, оскільки, як обґрунтовано зауважено, зокрема, апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови, питання наявності підстав для стягнення заборгованості за договором позики вже було вирішено судом у справі №2-1901/11. 
89. Натомість предметом позову у справі, яка переглядається у касаційному порядку, є стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат та неустойки за період прострочення зобов`язання, підтвердженого, зокрема, судовими рішеннями 
у іншій справі (№2-1901/11).
90. Щодо посилань касаційної скарги на необґрунтоване відхилення заяви про відвід судді Київського апеляційного суду Кафідової О. В. колегія суддів зауважує таке.
91. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
92. Під час апеляційного перегляду справи Київським апеляційним судом, представник ОСОБА_2 - адвокат Чулінін Д. Г., порушив перед колегією суддів питання про відвід судді Кафідової О. В. від розгляду справи, посилаючись на те, що остання, як суддя-доповідачка, брала участь у касаційному перегляді справи 
№2-9991/13, за наслідками якого було відмовлено у касаційному перегляді справи у зв`язку із обґрунтованістю висновку апеляційного суду у вищевказаній справі щодо відсутності підстав для рецисорного позову ОСОБА_2 .
93. Відтак, з урахуванням участі судді Кафідової О. В. у касаційному перегляді іншої справи, адвокат Чулінін Д. Г. вважав наявними підстави для відводу вищезазначеної судді з підстав, визначених змістом пункту 4 частини першої 
статті 36 ЦПК України (інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді).
94. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
95. Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони 
з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.
96. Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
97. Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
98. Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення в справі «Білуха проти України», № 33949/02, 
§ 49-52, від 09 листопада 2006 року).
99. Верховний Суд висновує про відсутність підстав для висновку про необ`єктивність та упередженість судді апеляційного суду Кафідової О. В. згідно зі статтею 36 ЦПК України з огляду на оціночний характер таких тверджень заявника та відсутність доказів фактичної упередженості судді, а також з огляду на те, що заява про відвід останньої була зумовлена незгодою заявника із рішеннями останньої як судді суду касаційної інстанції у іншій справі за встановлених в останній обставин, що в силу приписів частини четвертої статті 36 ЦПК України не 
є підставою для відводу.
100. Колегія суддів зауважує, що посилання заявника на упередженість судді апеляційного суду у зв`язку з участю останньої у касаційному перегляді справи 
№2-991/13 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Семенченко Володимир Іванович, Управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на земельну ділянку, а також формування правової позиції за результатами її перегляду, не заслуговують на увагу.
101. Зазначене також стосується доводів про неможливість забезпечення неупередженого та об`єктивного розгляду цієї справи, оскільки під час розгляду справи №2-991/13 досліджувалися інші фактичні обставини та надавалася оцінка іншим доказам.
102. Зокрема, у справі №2-991/13 предметом спору було визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на земельну ділянку, тоді як у справі, яка є предметом касаційного перегляду, - стягнення грошових коштів внаслідок прострочення виконання зобов`язання. Отже, у цій справі іншим є і предмет доказування, що виключає висновок про сформовану правову позицію щодо спірних правовідносин лише з огляду на участь судді Кафідової О. В. в касаційному перегляді справи 
№2-991/13 та саме по собі не свідчить про відсутність неупередженості останньої.
103. Більше того, зміст заяви про відвід судді здебільшого зводиться до незгоди заявника як з результатами вирішення іншої справи, що відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу судді.
104. Відтак, доводи касаційної скарги у вищенаведеній частині не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.
105. Посилання скарги на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
106. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
107. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
108. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
109. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не 
є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).
110. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
111. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
112. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
113. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в межах позовної давності трьох відсотків річних у розмірі 35 670,53 грн та інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн як відповідальності за порушення грошового зобов`язання за договором позики, а відтак вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
114. 06 квітня 2026 року, шляхом формування документа у системі «Електронний суд», представник ОСОБА_2  - адвокат Чулінін Д. Г., звернувся до Верховного Суду із клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
115. У змісті клопотання адвокат Чулінін Д. Г., у якості підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначає, що викладені 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року(провадження №12-19гс25) висновки про можливість стягнення інфляційних втрат, як окремої від основного боргу вимоги,підлягають уточненню, як форми відступу від висновку згідно частини четвертої статті 403 ЦПК України, на предмет того, чи відступив Верховний Суд від раніше викладених висновків, викладених у змісті постанови Верховного Суду Україниу справі №6-284цс17 від 01 березня 2017 року, які не визнають інфляційні втрати предметом самостійного позову, у зв`язку з чим передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна також для формування єдиної правозастосовчої практики у напрямку перевірки нижчестоящими судами і з`ясування у цій категорії справ, чи пред`являв кредитор вимогу про врахування індексу інфляції у формі позову, претензії чи, навіть, усно ще до прийняття виконання від боржника або у формі відповідного застереження 
в момент прийняття виконання про недостатність суми проведеного платежу.
116. Відповідно до частини третьої, четвертої, п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
117. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
118. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
119. Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представникаОСОБА_2  - адвокатаЧулініна Д. Г., про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки зі змісту заявлених вимог скарги, встановлених у цій справі обставин та досліджених доказів, випливає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин норми статті 625 ЦК України, а наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, 
а підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, на переконання колегії суддів, відсутні.
Керуючись статтями 400, 403, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича, про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду.
2. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича,залишити без задоволення.
3. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников  О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович