Справа № 338/1142/25 
Провадження № 22-ц/4808/695/26 
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді   Мальцевої Є.Є.
суддів:     Баркова В.М., Луганської В.М.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" адвоката Крюкової Марини Володимирівни на заочне рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 30.01.2024 ТОВ "Слон Кредит" та ОСОБА_1 укладено договір № 1413051 про надання споживчого кредиту (надалі Договір), відповідно до умов якого позичальнику надано грошові кошти в сумі 5200 грн 00 коп строком на 360 днів (пп.1.3, 1.4 Договору) з визначенням стандартної процентної ставки 2.5% в день та застосування в межах строку кредиту (пп.1.5.1 Договору). Вказаний договір підписано електронним підписом позивача (позичальника), яким є одноразовий ідентифікатор Х135, при цьому відповідачем в заяві на отримання кредиту під час укладення договору вказано особисто платіжну карту, на яку здійснено перерахунок коштів.ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит в сумі 5200 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується листом платіжного провайдера - ТОВ «ПЕЙТЕК»
24.12.2024 ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» уклало з ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»договір факторингу № 24122024, за яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача. Станом на дату укладання Договору факторингу № 24122024 від 24 грудня 2024 року, строк дії Договору № 1413051 від 30.01.2024 року не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» у період з 25.12.2024 року по 24.01.2025 року (31 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 4 030,00 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання відповідача виникла заборгованість загальна сума заборгованості за договором становить 52 000,00 грн, з яких: 5200,00 грн - тіло кредиту; 42 770,00 грн - проценти, нараховані первісним кредитором; 4 030,00 грн - проценти, нараховані позивачем за 31 день (25.12.2024-24.01.2025) за ставкою 2,5%/день.
Вказує, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу. Тому ставить питання про зазначення в рішенні суду стягнення в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України з відповідача інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором за № 1413051 від 30.01.2024 в загальному розмірі 5200,00 грн - тіло кредиту; 42 770,00 грн - проценти, нараховані первісним кредитором; 4 030,00 грн - проценти, нараховані позивачем за 31 день (25.12.2024-24.01.2025) за ставкою 2,5%/день, сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Позивачем заявлено вимогу в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України, органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за відповідною формулою. Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування.
Заочним рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором № 1413051 від 30.01.2024 року у сумі 23 920 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту - 5 200 грн; заборгованості по відсотках - 18720 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» судовий збір у розмірі 1 114,30 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду, представник ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" адвокат Крюкова М.В. безпосередньо до апеляційного суду подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та задовольнити позов в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права Суд фактично встановив факт укладення договору про надання споживчого кредиту, проте на інших умовах, а саме щодо нарахування відсотків, безпідставно дійшов висновку, що проценти можуть нараховуватися лише протягом строку дії кредитного договору. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання процентів від суми позики до моменту її повернення. Таким чином, якщо позичальник не повернув кредит у встановлений строк, проценти продовжують нараховуватися до дня фактичного повернення боргу. Окрім того, не враховано додаткові роз`яснення щодо виконання окремих вимог Закону № 3498-IX Національного Банку України. Зокрема, відповідно до пункту 17 Розділу IV “Прикінцеві та перехідні положення” Закону про споживче кредитування тимчасово протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, тобто до 20.08.2024 включно, встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024 включно); протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно).
Разом заборгованість за користування грошовими коштами становить 28444 грн, що складається: 10920 грн(30.01.2024-22.04.2024: 5200 * 84 * 2,5%), 9360 грн (23.04.2024-20.08.2024: 5200 *120 * 1,5%) 6552 грн (21.08.2024-24.12.2024: 5200 * 126* 1%). 1612 грн ( 25.12.2024-24.01.2025: 5200 * 31* 1%)
Станом на дату укладання Договору факторингу № 24122024 від 24 грудня 2024 року, строк дії Договору № 1413051 від 30.01.2024 не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» у період з 25.12.2024 року по 24.01.2025 року (31 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 1612 грн. (Розрахунок заборгованості ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» додається): 5200 грн * 1% = 52 грн*31 календарних дні = 1612 грн. У даному випадку проценти нараховані у межах погодженого строку надання кредиту, зазначеному в п. 1.4. Договору № 1413051 від 30.01.2024 року.
Заборгованість з нарахованих процентів за користування грошовими коштами підлягає стягненню з відповідача у сумі 33644 грн. (нараховані проценти первісним кредитором у сумі 28444 грн., проценти нараховані ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» у сумі 1612 грн).
Ставить питання в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С сума основного боргу; 3 3% річних; 100 - переведення відсотків; 365 кількість днів у році; Дн. кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»; роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 52 000 грн і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 x 30 = 90 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначних справ в силу вимог закону. 
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30.01.2024 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено договір № 1413051 про надання споживчого кредиту шляхом використання одноразового електронного ідентифікатора, зазначеного в договорі як підпис відповідача («X135»). 
Відповідно до п. 1.4 договору строк кредиту складає 360 днів: з 30.01.2024 по 24.01.2025, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Умовами договору передбачено (п. 1.5.1): стандартну процентну ставку - 2,50% в день та її застосування у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 договору; а також умови застосування зниженої процентної ставки (п. 1.5.2).
Відповідач, діючи через особистий кабінет/інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця, після ознайомлення з умовами кредитування та документами, що надавалися кредитодавцем для ознайомлення, підтвердив укладення кредитного договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, що прирівнюється до підписання договору у письмовій формі.
Відповідно до листа Акціонерного товариства «Державний ощадний банк» грошові кошти в сумі 5200,00 грн перераховані на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 31.01.2024 (а.с.136).
24.12.2024 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №21122024, за яким ТОВ ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» до боржника ОСОБА_1 , що також підтверджується витягом з реєстру боржників.

Згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора (за договором № 1413051 від 30.01.2024 року розмір заборгованості ОСОБА_1 , становить 50 570 грн , із яких: 5200грн 00 коп - заборгованість за тілом кредиту, 42770 грн - заборгованість за відсотками,2600 грн-  штраф (а.с.46).
ТОВ ФК «Фінтраст Україна» у період з 25.12.2024 року по 24.01.2025 року (31 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 4 030,00 грн
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 1413051 від 30.01.2024 року, виникла заборгованість, проте з врахуванням укладення договору після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», нарахування відсотків за процентною ставкою у розмірі 2,5 % в день упродовж строку кредиту, не відповідають вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому за цей період слід застосовувати процентну ставку у розмірі 1% в день.
Враховуючи, що сума кредиту становить 5200 грн, строк кредиту - 360 днів, а доказів здійснення відповідачем платежів на погашення процентів або тіла кредиту суду не надано, суд визначає розмір процентів у межах допустимої денної ставки 1% наступним чином: 5200 грн * 1% * 360 днів = 18 720 грн. Отже, сума, яка підлягає стягненню за договором, становить: - тіло кредиту: 5200 грн; - проценти (за ставкою 1%): 18 720 грн, а всього: 23 920 грн.
Стосовно вимоги позивача про зазначення в рішенні суду про нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України до моменту виконання рішення суду, суд виходить з того, що за змістом п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а отже підстави для застосування наслідків прострочення у вигляді інфляційних втрат та 3% річних у заявленому позивачем порядку відсутні. Тому в цій частині позову слід відмовити.

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст.599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Встановлено, що 30.01.2024 року відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Договір про надання банківських послуг від 30.01.2024 року та просив відкрити йому поточний рахунок в гривнях. Відповідно до умов укладеного договору № 1413051 надано грошові кошти в сумі 5 200 грн строком на 360 днів.
Відповідно до листа Акціонерного товариства «Державний ощадний банк» грошові кошти в сумі 5200,00 грн перераховані на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 31.01.2024 (а.с.136).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вимог позивача стосовно наявності зобов`язань погашення заборгованості по тілу кредиту. Такі правовідносини вникли між сторонами на підставі договору про надання споживчого кредиту, паспорту споживчого кредиту та таблиці обчислення загальної вартості кредиту, що є додатком до договору, які були підписані позичальником, погоджена ним, й не спростовані іншими доказами. Факт зарахування коштів у сумі 5 200 грн на кредитну карту відповідача №НОМЕР_2 підтверджено належними доказами.
Позивачем при поданні позовної заяви прийнято рішення не застосування п. 6.4. Договору, за яким було нараховано штрафні санкції в розмірі 2600,00грн. 

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023 року.
Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Перехідні положення законопроекту застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Це узгоджуються із абзацом 2 частини 1 статті 39 Закону України «Про правотворчу діяльність» (нормативно-правовими актами, що застосовувалися до набрання чинності прийнятим (виданим) нормативно-правовим актом, встановлювався інший порядок регулювання відповідних суспільних відносин).
Кредитний договір № 1413051 був укладений 30 січня 2024 року тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому дія пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір.

Відтак, апелянт помилково посилається на застосування до даних правовідносин вказаної норми.
Згідно з ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У частинах першій та другій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Встановлено, що відповідно до п. 1.5.1. Договору про надання споживчого кредиту №1413051 встановлена стандартна процентна ставка 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору.
Відповідно до п. 1.4 Договору про надання споживчого кредиту №1413051 строк кредиту 360 днів
Таким чином, п. 1.5.1. про надання споживчого кредиту №1413051 від 30.01.2024 , укладеного між сторонами щодо встановлення денної процентної ставки у розмірі 2.5 % з врахуванням положень ч. 5 ст.12, ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемним. 
Аналіз аргументів апеляційної скарги свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, позивач розраховує заборгованість з відсотками з врахуванням поступового зменшення відсоткової ставки зі сплати процентів, що становить 28444 грн та складається: 10920 грн (30.01.2024-22.04.2024 - 2,5%), 9360 грн (23.04.2024-20.08.2024- 1,5%) 6552 грн (21.08.2024-24.12.2024 - 1%), 1612 грн ( 25.12.2024-24.01.2025- 1%).

Разом з тим, судом першої інстанції правильно враховано, що кредитний договір №1413051 був укладений 30 січня 2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», тому слід застосовувати вимоги ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, не може перевищувати 1 % за весь строк дії кредитного договору (300 днів).
Стосовно вимог апеляційної скарги в частині нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат у порядку, передбаченому положеннями ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини десятої статті 265 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, має право зазначити у рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Аналіз наведеної норми свідчить, що її застосування є правом суду, а не обов`язком, і здійснюється з урахуванням конкретних обставин справи, принципів розумності, справедливості та пропорційності.
Разом з тим інфляційні втрати не є відсотками чи пенею у розумінні частини десятої статті 265 ЦПК України, оскільки мають іншу правову природу та є способом компенсації знецінення грошових коштів, а не платою за користування ними чи санкцією за порушення зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 дійшла висновку, що норми процесуального права надають суду дискреційні повноваження щодо вирішення питання про зазначення у рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту його виконання. При цьому така можливість нерозривно пов`язана з попереднім розглядом та задоволенням відповідних матеріально-правових вимог.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нарахування відсотків або пені у порядку частини десятої статті 238 ГПК України (аналогічних за змістом частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) є продовженням їх нарахування за той самий період та на підставі тих самих норм матеріального права, які були покладені в основу рішення суду про їх стягнення.
Отже, передумовою застосування положень частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України є наявність заявленої позовної вимоги про стягнення відповідних відсотків або пені та її задоволення судом.
Матеріали справи свідчать, що позивач не заявляв самостійної позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а отже суд першої інстанції не вирішував по суті питання про їх стягнення.
За таких обставин відсутні правові підстави для застосування положень частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України, оскільки зазначені норми не можуть бути використані як самостійна підстава для нарахування нових видів платежів, які не були предметом судового розгляду.
Окрім того, відповідно до п.18 Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Вказані кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 30.01.2024, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час.
Отже, що стосується рішення суду в частині вимоги про зазначення в рішенні суду про стягнення в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України з відповідача 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду, то колегія суддів вважає у даній частині судове рішення є законним та обгрунтованим. 

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції апеляційним судом залишено без змін,а апеляційну скаргу без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" - адвоката Крюкової Марини Володимирівни залишити без задоволення.
Заочне рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 07 квітня 2026 року.
Судді       Є.Є. Мальцева
В.М.Барков
В.М.Луганська