ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/4596/24
Головуючий у першій інстанції – Коваленко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/323/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л., 
секретар:Шкарупа Ю.В. 
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, (суддя Коваленко А.В.) ухвалене у м. Прилуки , 
В С Т А Н О В И В:
06 серпня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просить: визнати за нею право власності на 1 / 2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на свою користь половину ринкової вартості, як компенсації в рахунок 1 / 2 частки прав на автомобіль Renault Megane, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 . Аргументує свої позовні вимоги тим, що з 18 липня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . На час звернення до суду в провадженні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області перебуває її позов до відповідача про розірвання шлюбу. В період спільного проживання за спільні сумісні кошти подружжя було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Renault Megane, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 . Відповідач не визнає її прав на придбане у шлюбі майно, у досудовому порядку спір вирішити неможливо. Тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
05 вересня 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просить визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у власність ОСОБА_2 квартиру, стягнувши на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1 / 2 частини квартири. Визнати спільним майном подружжя автомобіль Renault Megane, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_3 , VIN-код: НОМЕР_2 , виділивши у власність ОСОБА_1 вказаний автомобіль, стягнувши на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1 / 2 частини транспортного засобу.
Аргументує свої позовні вимоги тим, що з 18 липня 2009 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . У шлюбі подружжям була придбана квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Renault Megane, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_3 , VIN-код: НОМЕР_2 . В період перебування у шлюбі у них народилися діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Мати дітей пішла з дому та проживає за іншою адресою, діти проживають разом з ним у спірній квартирі. Тому він просить поділити придбане у шлюбі з ОСОБА_1 майно з урахуванням інтересів дітей.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 вересня 2024 об`єднано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в одне провадження.
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з відповідача на користь позивачки половину ринкової вартості, як компенсації в рахунок 1 / 2 частки прав на автомобіль Renault Megane, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_3 , VIN-код: НОМЕР_2 у розмірі 118596,50 грн, а автомобіль залишено у власності ОСОБА_2 ; стягнуто з відповідача на користь позивачки 2795,58 грн судового збору та 3500 грн витрат за проведення експертизи; повернуто ОСОБА_1 кошти в сумі 1912,01 переплати судового збору при подачі позовної заяви. В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – відмовлено; зобов"язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області повернути ОСОБА_2 кошти в розмірі 162462 грн сплачені на депозитний рахунок. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, їх частки у спільному майні є рівними та становлять по 1 / 2 частці. ОСОБА_1 іншого житла, крім спірної квартири не має, а компенсація вартості належної їй на праві власності частки є незначною. Припинення ж права власності ОСОБА_1 на 1 / 2 частку квартири завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірну квартиру та стягнення з нього компенсації ? її вартості на користь ОСОБА_1 , суд врахував , що ОСОБА_2 не надано доказів та не зазначено аргументів не можливості виділу в натурі частки ОСОБА_1 в спірній трикімнатній квартирі. Єдиний аргумент, необхідності припинення права ОСОБА_1 на частку, що зазначав ОСОБА_2 - це не проживання її в спірній квартирі з 2024 року, знаходження останньої за кордоном та перебування на його утриманні двох дітей не може бути безумовною підставою для припинення права на частку. Крім того, ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що припинення права відповідача ОСОБА_1 на частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника . Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості автомобіля у розмірі 118596,50 грн, суд врахував: що автомобіль є неподільною річчю; зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ; відсутність у матеріалах справи доказів про наявність у ОСОБА_1 права керування транспортним засобом та перебування останньої за кордоном. При цьому судом взято до уваги висновки експертизи №058/24 від 05.12.2024 року щодо вартості спірного автомобіля для визначення суми компенсації .
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що пред`явивши позов про припинення права власності, ним було виконано умови щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості частки у квартирі, що належить ОСОБА_1 перерахувавши НОМЕР_4 грн на депозитний рахунок суду. Необхідність припинення права ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно викликана урахуванням інтересів спільних дітей, які залишились проживати у квартирі разом з ним , тоді як їх мати ОСОБА_1 виїхала за кордон де на час розгляду справи проживає. Виділивши ж у власність ОСОБА_1 ? частку у спільній сумісній власності на квартиру, суд не врахував: наявність конфлікту між сторонами справи, небажання дітей проживати разом з марір`ю та розміри квартири, яка має загальну площу 45.1 кв.м. та житлову площу 31.5 кв.м. При цьому судом не враховано та не надано оцінку долученому до матеріалів справи судовому рішенню про визначення місця проживання дітей з батьком. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та виділяючи останній у власність ? частку у спільній власності подружжя, суд першої інстанції не вирішив спір по суті та не забезпечив сторонам подальшу можливість визначеності долі спільного майна, яке є актуальним, як таке, що забезпечує дітей місцем проживання. Крім того, особа яка подала апеляційну скаргу зазначає, що спірна квартира розташована на 2 проверсі та її поділ в натурі є фізично неможливим, оскільки не може мати окремих входів для двох співвласників, тобто вказана річ є неподільною. Не погоджується ОСОБА_2 із висновком суду першої інстанції про те, що сума компенсації значної частки квартири є незначною, убачаючи в цьому упереджене ставлення суду. Незрозумілим для нього є в який із способів суд визначає значимість частки та яким чином визначає не значимість компенсації такої частки. ОСОБА_2 також звертає увагу суду апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції приєднав перед судовими дебатами до матеріалів справи в якості доказу відсутності у ОСОБА_1 іншого житла інформаційну довідку із реєстру нерухомого майна , але при цьому не перевіривши чи є інше житло у ОСОБА_2 . Після ухвалення судового рішення судом першої інстанції, стали відомі факти домашнього насильства з боку ОСОБА_1 щодо неповнолітніх дітей і на сьогодні ці факти є предметом перевірки правоохоронних органів. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також вказує про те, що суд першої інстанції не перевіряв наявності водійських прав у ОСОБА_1 , формально зазначивши про їх відсутність. На адвокатський запит надійшла відповідь в якій зазначено про отримання ОСОБА_1 водійського посвідчення від 16.09.2023 року з правом керування транспортним засобом категорії «В» та «С». ОСОБА_2 наголошує на тому, що спірний автомобіль до виїзду ОСОБА_1 за кордон, використовувався саме нею для поїздок на роботу. Також звертає увагу на те, що ОСОБА_2 ставив перед судом аналогічну позовну вимогу про виділення транспортного засобу саме ОСОБА_1 з подальшим отриманням компенсації ? частини його вартості та в судовому засіданні вказував, що він не може залишити за собою автомобіль, допоки його діти не забезпечені житлом.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу з посиланнями на практику Верховного суду зазначає, що припинення права власності на частину квартири завдасть їй істотної шкоди.Спірний автомобіль нею не використовувався для поїздок на роботу, оскільки такої потреби не було. На роботу вона їздила на службовому автобусі, тоді як ОСОБА_2 використовував автомобіль для перевезення людей на Київ в тому числі через бла-бла-кар. Додані до апеляційної скарги ОСОБА_2 докази є штучно створеними та поданими в порушення їх подання передбаченого ЦПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.
По справі встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.07.2009 року, який було розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.09.2024 року. (а.с. 10, 155-157)
У шлюбі у подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Місце проживання дітей зареєстроване з 17.07.2013 року за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с.41-42)
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2025 року визначено місце проживання сина з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .( а.с. 155-157) Діти знаходяться на утриманні ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 сплачує аліменти на їх утримання у розмірі визначеному судовим наказом від 29.07.2024 року виданим Прилуцьким міськрайонним судом. ( а.с.44)
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15 липня 2013 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 . Житлова площа становить 31,5 кв.м, загальна площа 45,1 кв.м(а.с.37).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.07.2024, на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер :3972468 від 15.07. 2013 приватний нотаріус Литвиненко О.М. Прилуцький міський нотаріальний округ Чернігівської області, на підставі договору купівлі-продажу №1684 виданий приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Литвиненко О.М.(а.с.13).
Спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно того, що квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя відсутній. Вони не заперечують що частки у зазначеному майні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рівними.
Сторони спору не дійшли згоди щодо вартості спільного майна подружжя, тому за клопотанням ОСОБА_2 про призначення судової будівельно-технічної експертизи та за клопотанням ОСОБА_1 про призначення судової автотоварозначої експертизи ухвалою суду від 11.11.2024 року по справі було призначено судову будівельно-технічну та судову автотоварознавчу експертизи.( а.с.69,70, 74)
Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №058/24 від 05 грудня 2024, ринкова вартість автомобіля марки Renault Megane, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , універсал колір сірий, двигун V-1598 см.куб(бензин), реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , станом на 04.12.2024, становить 237193 грн 00 коп(а.с.88-95)
Згідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №1363/24-24 від 13.05.2025, ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату проведення експертизи, без наявності ПДВ становить 321924 грн(а.с.122-132) 
На виконання вимог ч. 2 ст.365 ЦК України ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області кошти в сумі 162462 грн, як суму компенсації за частку у спільному майні, вартість якого визначена судовою оціночно-будівельної експертизою №1363/24-24 від 13.05.2025року ( а.с.137)
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У частині першій статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження
№ 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абзаци перший частини другої статті 364 ЦК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовами просили суд в рахунок поділу автомобіля стягнути на свою користь компенсацію його вартості належних їм ? автомобіля та залишити відповідно у власності автомобіль іншому з колишнього подружжя.
Вартість автомобіля визначена на підставі висновку судової автотоварознавчої експертизи №058/24 від 05 грудня 2024 року сторонами не заперечується.
Суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги щодо поділу автомобіля врахував : що автомобіль є неподільною річчю; зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ; відсутність у матеріалах справи доказів про наявність у ОСОБА_1 права керування транспортним засобом та перебування останньої за кордоном.
На спростування відсутності у ОСОБА_1 водійських прав суду апеляційної інстанції надано відповідь на адвокатських запит відповідно до якого, зазначено про отримання ОСОБА_1 водійського посвідчення від 16.09.2023 року з правом керування транспортним засобом категорії «В» та «С». Зазначений доказ було подано апеляційному суду і він не був врахований судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив наявність у нього водійських прав та пояснював, що на теперішній час спірний автомобіль знаходиться на стоянці біля будинку за адресою: АДРЕСА_1 і ним не використовується за призначенням.
У Постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60,61,70,71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.
Заперечуючи проти виділення у власність ОСОБА_2 автомобіля та стягнення з нього грошової компенсації на користь ОСОБА_1 , останній посилався на те, що з ним проживають діти і при такому поділі спільного майна, який провів суд, необхідно в подальшому вирішувати питання забезпечення дітей окремим житлом, оскільки діти не бажають проживати з матірью. Стягнення суми компенсації за частку в автомобілі саме з нього призведе до покладення на нього витрат матеріального характеру та позбавить дітей коштів на їх утримання.
Проводячи аналіз обставин справи, наявних у матеріалах справи доказів, враховуючи позицію спорін у спорі, норми права, що регулюють спірні правовідносини апеляційний суд враховує: що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають водійські посвідчення на право керування автомобілем, при цьому ОСОБА_1 має невеликий водійський стаж, тоді як ОСОБА_2 працює водієм; отримання ОСОБА_2 стабільного доходу забезпечить можливість виконання судового рішення про сплату компенсації, тоді як докази отримання доходу , його розміру та можливості такої сплати компенсації з боку ОСОБА_1 відсутні у матеріалах справи і відповідні клопотання про їх витребування не були заявлені; перебування спільних дітей сторін виключно на утриманні батька спростовані наявністю судового наказу та реального його виконання матір`ю дітей.
З висновками суду про врахування наявністі підстав для передання спільного автомобіля у власність ОСОБА_2 та стягнення компенсації на користь ОСОБА_1 таких, як відсутність у ОСОБА_1 водійських прав та перебування останньої за кордоном, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, оскільки судом не з`ясовувалось питання наявності у ОСОБА_1 водійських прав, а сама по собі відсутність таких у матеріалах справи не є вирішальною при вирішенні спору як і перебування ОСОБА_1 за кордоном. Вказане не може бути підставою для скасування рішення в частині виділення ОСОБА_2 автомобіля та стягнення компенсації, оскільки висновок суду в частині вирішення цих позовних вимог є сам по собі вірним.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що автомобіль є неподільною річчю, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що автомобіль має бути залишений у користуванні ОСОБА_2 та на користь ОСОБА_1 має бути стягнута компенсація у вигляді частини вартості автомобіля визначеної згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №058/24 від 05 грудня 2024 року.
Крім того, суд зазначає, що внаслідок виділення автомобіля у власність ОСОБА_2 і стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації, право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають у спільній сумісній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Звертаючись із позовом до суду ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на ? зазначеної вище квартири, тоді як ОСОБА_2 в порядку поділу квартири просив виділити її йому у власність, а з нього стягнути грошову компенсацію на користь ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 врахував відсутність у неї іншого житла, таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника розмір частки у спільному майні подружжя, розмір компенсації, а також недоведеність сторонами неможливості подіту квартири в натурі.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
У ч. 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16.01.2012 у справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 у справі № 6-68цс12 та від 24.02.2016 у справі № 6-2784цс15 та від 23.11.2016 у справі № 6-1943цс16 та підтримана численними постановами Верховного Суду, зокрема постановами від 02.06.2021 у справі № 569/10336/18, від 10.01.2024 у справі № 344/6767/14-ц та іншими.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у ст. 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень ст. 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.
У постанові Верховного Суду від 09.10.2019 в справі №750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок щодо застосування п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
В свою чергу, виходячи із особливостей спірних правовідносин правильність застосування норм права, які регулюють взаємовідносини між сторонами і їх відповідність «праву однієї із сторін» буде оцінена при вирішенні питання щодо «пропорційності» втручання у право власності.
Вирішуючи в даній конкретній ситуації чи переслідувало втручання у право однієї із сторін «легітимну мету» (було здійснено «в інтересах суспільства»), суд бере до уваги те, що, виходячи із сталої практики ЄСПЛ поняття «суспільний інтерес» дуже широке і в такому випадку доводиться враховувати політичні, економічні та соціальні питання.
Говорячи про те, чи втручання у право підтримує «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи, Суд звертає увагу на те, що намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 Першого протоколу в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями (пункт 28 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» [4]).
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , їх частки є рівними по ? у кожного.
Так, установлено, що спірна квартира має три кімнати, її загальна площа становить 45,1 кв.м, житлова площа 31.5 кв.м. З урахуванням належної 1/2 частки, на неї припадає 22,55 кв.м загальної площі та 15.75 кв.м житлової площі.
Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо. У цій справі, з огляду на те, що квартира є трикімнатною, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати частку ОСОБА_1 у спірній квартирі незначною.
При цьому саме лише посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що розмір частки відповідачки є незначною, не може бути достатньою підставою для припинення права власності відповідачки на зазначену частку, оскільки у разі задоволення позову буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
У справі відсутні докази того, що спірна квартира є неподільною, таким доказом, як правило, є висновок судової будівельно-технічної експертизи про те, що технічної можливості поділити квартиру між співвласниками неможливо. Відтак посилання заявника в апеляційній скарзі на неподільність вказаного майна є лише припущенням.
Доводи апеляційної скарги щодо упередженого ставлення суду при розгляді справи у зв`язку з висновками про те, що частка ОСОБА_1 у праві власності на квартиру є значною, а компенсація вартості частки навпаки є незначною не заслуговують на увагу.
Суд першої інстанції правильно констатував, що матеріали справи не містять інформації на підтвердження наявності у ОСОБА_1 іншого житла.
На підтвердження відсутності іншого житла в ОСОБА_1 . 23.06.2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Дуденок О.О. подано до суду письмове клопотання про приєднання до матеріалів справи Інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» на підтвердження відсутності у ОСОБА_1 у власності нерухомого майна. Зазначена інформація була сформована 23.06.2023 року. Разом із зазначеним клопотанням до суду було подано докази направлення на адресу ОСОБА_2 клопотання від 23.06.202025 року та довідки від 23.03.2025 року. (а.с. 142-147) Додатково ОСОБА_1 було надано письмові пояснення від 30.09.2025 року та приєднано Інформацію сформовану за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» про наявність у власності ОСОБА_2 нерухомого майна. Зазначене пояснення та інформація були надіслані на адресу ОСОБА_2 про що свідчить опис вкладення № 1743311 від 30.09.2025 року та на адресу суду. (а.с.161-168)
Отже доводи апеляційної скарги про надання суду доказів із порушенням приписів цивільно процесуального законодавства спростовані матеріалами справи та не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції. Як і не знайшло свого підтвердження не з`ясування судом наявності у ОСОБА_2 іншого житла.
Не можуть бути підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги про факти домашнього насильства з боку ОСОБА_1 щодо неповнолітніх дітей , оскільки матеріали справи не містять належних доказів про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Сам по собі факт звернення до компетентних органів не є належним доказом вчинення таких дій ОСОБА_1 . Крім того, зазначене не було предметом дослідження суду першої інстанції.
Небажання дітей проживати разом з матір`ю не може бути підставою для позбавлення її права власності на майно.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текс постанови складено 18 березня 2026 року.

Головуючий: Судді: