ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.03.2026 Справа № 914/3482/25
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Зварич О.В., Міліціанов Р.В.
розглянув в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Костюкевича Богдана Сергійовича на рішення Господарського суду Львівської області (суддя Березяк Н.Є.) від 13.01.2026 у справі №914/3482/25 
за позовом Львівського державного університету безпеки життєдіяльності
до фізичної особи-підприємця Костюкевича Богдана Сергійовича
про стягнення 19775,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
Львівський державний університет безпеки життєдіяльності звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Костюкевича Богдана Сергійовича про стягнення 19 775,00 грн штрафу за порушення договору № 1124 від 11.11.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежно виконав зобов`язання за договором в частині повної та своєчасної поставки товару та здійснення його монтажу, внаслідок чого позивачем нараховано штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого товару, що становить 19 775, 00 грн.
Господарський суд Львівської області рішенням від 13.01.2026 позов задовольнив. Стягнув з ФОП Костюкевича Богдана Сергійовича на користь Львівського державного університету безпеки життєдіяльності 19 775, 00 грн штрафу та 3 028, 00 грн витрат зі сплати судового збору.
Вказане рішення мотивоване тим, що відповідач порушив строки виконання зобов`язання за договором про закупівлю №1124 від 11.11.2024. Судом встановлено, що кінцевий строк поставки товару з монтажем було погоджено сторонами до 10.12.2024, однак фактична поставка здійснена 13.01.2025, що підтверджується видатковою накладною №12 від 13.01.2025, у зв`язку з чим судом констатовано прострочення виконання відповідачем зобов`язання на строк понад 30 днів.
Відповідно до статей 525, 530, 610, 612, 712 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та п. 8.1 договору за таке порушення передбачено штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого товару. Перевіривши розрахунок, суд визнав його правильним та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення 19 775, 00 грн штрафу і покладення судових витрат на відповідача.
ФОП Костюкевич Богдан Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2026 у справі №914/3482/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В апеляційній скарзі покликається на такі обставини: суд першої інстанції безпідставно ототожнив дату видаткової накладної з моментом фактичної поставки товару, не врахувавши, що визначальним є реальне передання товару у розпорядження покупця та початок його фактичного використання; відповідно до п. 8.1 договору штраф у розмірі 7 % застосовується лише у разі прострочення понад 30 календарних днів; за розрахунком апелянта, навіть виходячи з позиції суду, строк прострочення становить 29 днів, що виключає підстави для нарахування штрафу; суд не здійснив належного арифметичного розрахунку строку прострочення та безпідставно визнав наявність умов для застосування штрафу, що суперечить практиці Верховного Суду щодо обов`язковості чіткого встановлення підстав відповідальності; суд порушив вимоги статей 73, 76, 86 ГПК України, оскільки без належної мотивації відхилив фотодокази, які, на думку скаржника, підтверджують виконання зобов`язання та використання позивачем змонтованого обладнання; договір №1124 не передбачає обов`язкового складання акта приймання-передачі, а висновки суду про незавершеність робіт ґрунтуються на припущеннях та суперечать принципу свободи договору (стаття 627 ЦК України).
Таким чином, рішення ухвалене без повного та всебічного дослідження фактичних обставин, що, на думку скаржника, свідчить про його незаконність та необґрунтованість.
Позивач 16.02.2026 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Покликається на такі обставини: відповідач прострочив виконання зобов`язань за договором про закупівлю №1124 від 11.11.2024, оскільки кінцевий строк поставки та монтажу товару, продовжений додатковою угодою №1 до 10.12.2024, фактично був виконаний лише 13.01.2025, що підтверджується видатковою накладною №12 від 13.01.2025; відповідно до п. 8.1 договору та норм цивільного і господарського законодавства позивач правомірно нарахував пеню у розмірі 282, 50 грн та штраф у розмірі 19 775, 00 грн за прострочення виконання зобов`язання понад 30 днів; відповідач після отримання претензії сплатив лише пеню у сумі 282,50 грн, що фактично підтверджує наявність прострочення виконання договору, однак штраф у розмірі 19 775,00 грн не сплатив; посилання відповідача на виконання поставки 08.01.2025 є необґрунтованими, оскільки відповідно до умов договору момент поставки та прийняття товару підтверджується підписанням видаткової накладної, що відбулося лише 13.01.2025; фотографії, на які посилається відповідач, лише фіксують процес виконання робіт, але не підтверджують факт належного завершення поставки та монтажу товару у зазначений ним строк.
Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.
Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Частиною 13 ст. 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи зазначене та те, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення в сумі 19 775, 00 грн, що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З огляду на вказане, ухвалою від 04.02.2026 Західний апеляційний господарський суд призначив справу №914/3482/25 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 11.11.2024 між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності (замовник) та ФОП Костюкевичем Богданом Сергійовичем (постачальник) укладено договір про закупівлю №1124, відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується у 2024 році поставити замовнику товари з монтажем зазначені в п.1.2 договору, а замовник - прийняти і оплатити такі товари та монтаж.
Постачальник зобов`язується поставити огорожу з монтажем конструкцій на території Львівського державного університету безпеки життєдіяльності, м. Львів, вул. Клепарівська, 35, відповідно до специфікації (додаток № 1) по коду ДК 021:2015: “31530000-0 Частини до світильників та освітлювального обладнання”, відповідно до узгодженого між сторонами замовлення.
Відповідно до п. п. 5.1., 5.2., 5.3. договору, термін поставки та монтажу товарів: до 15.11.2024. Місце поставки та монтажу товару: 79007, Україна, місто Львів, вул. Клепарівська 35. Постачання товару відбувається однією партією, в обсягах, зазначених у специфікації.
В подальшому сторони дійшли згоди про продовження строку поставки та монтажу до 10.12.2024 , про що укладено додаткову угоду від 08.11.2024 № 1 до договору.
Згідно з п. 5.1. договору в редакції додаткової угоди №1 від 14.10.2024 до договору про закупівлю №1124 від 11.11.2024, огорожа з монтажем конструкцій ДК 021:2015:“ 31530000-0 частини до світильників та освітлювального обладнання”, “термін поставки та монтажу товарів: до 10.12.2024”.
Фактична поставка товару з монтажем на території Львівського державного університету безпеки життєдіяльності за адресою: м. Львів, вул. Клепарівська, 35, була здійснена 13.01.2025 з протермінуванням строків, зазначених в договорі, а саме: 10.12.2024, що підтверджується видатковою накладною № 12 від 13.01.2025.
Таким чином, відповідачем було допущено порушення строків виконання зобов`язань за договором.
Пунктом 4.1. договору сторони визначили, що розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред`явлення постачальником рахунку на оплату товару (далі - рахунок) та накладної, яка виписується на підставі довіреності наданої постачальнику.
Відповідно до п. 8.1 договору за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує на користь замовника пеню у розмірі 0,1 % вартості товару, а за прострочення понад 30 днів учасник сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого товару.
Позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію № 90 02-2098/90 12 від 14.05.2025 з проханням сплатити штрафні санкції (пеню і штраф) в розмірі 20 057,50 грн за порушення строків виконання зобов`язань згідно з умовами договору № 1124 від 11.11.2024. Зазначену претензію відповідач отримав 19.05.2025, що підтверджується списком згрупованих відправлень від 09.05.2025 та трекінгом поштового відправлення №505306080444 з сайту “Укрпошта”.
У відповідь на вказану претензію, відповідачем, 05.11.2025 сплачено пеню за порушення умов договору №1124 від 11.11.2024 у розмірі 282, 50 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №132 від 05.11.2025.
З матеріалів справи видно, що штраф за порушення строків виконання зобов`язань у розмірі 7 % від вартості непоставленого товару (за прострочення понад 30 днів) у сумі 19 775, 00 грн відповідачем не сплачено.
У зв`язку з простроченням відповідачем термін поставки товару встановлений договором, позивач подав позов до суду з матеріально – правовою вимогою про стягнення штрафу у розмірі 7 % від вартості непоставленого товару (за прострочення понад 30 днів) розмірі 19 775, 00 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Як підтверджується матеріалами справи, між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності (замовник) та ФОП Костюкевичем Богданом Сергійовичем (постачальник) укладено договір про закупівлю №1124, відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується у 2024 році поставити замовнику товари з монтажем зазначені в п.1.2 договору, а замовник - прийняти і оплатити такі товари та монтаж.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним, оскільки поєднує в собі істотні умови та правові ознаки як договору поставки, так і договору підряду (передача товару у власність замовника та виконання робіт з його монтажу).
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання його сторонами. Згідно зі ст. 6 та 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, принципів розумності та справедливості. Зміст договору, відповідно до ст. 628 ЦК України, складається з умов, погоджених сторонами, а також обов'язкових умов, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за їх відсутності - відповідно до звичаїв ділового обороту.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України зобов'язання виконується у встановлений строк, а якщо він визначений настанням неминучої події - з моменту її настання.
Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки між сторонами здійснюються після пред'явлення постачальником рахунку та накладної.
Згідно зі частинами 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Видаткова накладна №12 від 13.01.2025 містить усі обов`язкові реквізити, підписана уповноваженими представниками сторін та підтверджує передачу відповідачем товару з монтажем 13.01.2025.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визначив дату видаткової накладної моментом належного виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, у зв`язку з чим доводи апелянта про безпідставне ототожнення цієї дати з фактичним моментом поставки є необґрунтованими.
Доводи апелянта про неналежну оцінку судом першої інстанції доказів з урахуванням наданих ним фотознімків, судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на таке.
Суд констатує, що спосіб документального оформлення отримання товару з його монтажем в договорі сторонами не врегульовано, що слідує з аналізу його положень в цілому та, зокрема, Розділу 5 «Поставка товарів», які не містять відповідних положень.
Отже, видаткова накладна, яка відповідає ознакам первинного бухгалтерського документа, які наведено вище та містить підписи обох сторін, є належним доказом на підтвердження господарської операції поставки та монтажу товару, в тому числі, в частині строку її виконання.
17.10.2019 набув чинності Закон від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким внесено зміни до ГПК, зокрема змінено назву ст. 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).
Оскільки видаткову накладну №12 від 13.01.2025 підписано обома сторонами без зауважень як щодо її змісту так і щодо відповідності відомостей, які в ній зазначено фактичним обставинам, та в ній містяться достатні та необхідні дані, на підставі яких можливо беззаперечно встановити зміст господарської операції, яку нею засвідчено, суд віддає перевагу цьому доказу перед наданими відповідачем фотознімками, які такого ступеня підтвердження вказаних обставин не забезпечують.
Посилання апелянта на відсутність у договорі обов`язку складення акта приймання-передачі не спростовує правильності висновків місцевого господарського суду, оскільки відсутність у договорі вимоги щодо складання окремого акта не звільняє сторону від обов`язку довести належне та своєчасне виконання взятих на себе зобов`язань на підставі належних доказів. 
У цьому випадку належним документальним підтвердженням передачі товару та результатів його монтажу відповідно до зазначеного вище є видаткова накладна, підписана сторонами.
Колегія суддів наголошує, що договір від 11.11.2024 містить елементи поставки та підряду, тому видаткова накладна свідчить як про фактичну передачу товару, так і про прийняття робіт із остаточного монтажу.
Судом встановлено, що відповідно до умов договору та додаткової угоди граничний строк поставки та монтажу товару був визначений до 10.12.2024, тоді як фактична поставка огорожі з монтажем конструкцій на території Львівського державного університету безпеки життєдіяльності за адресою: м. Львів, вул. Клепарівська, 35 відбулася 13.01.2025, що підтверджується видатковою накладною №12 від 13.01.2025.
Отже, враховуючи, що строком фактичної поставки товару з його монтажем є дата, яку зазначено у видатковій накладній №12, а саме - 13.01.2025, в той час як встановленим договором строком виконання відповідачем зобов`язання в цій частині є 10.12.2024, відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання на 33 календарні дні, що перевищує 30-денний строк, передбачений пунктом 8.1 договору як підставу для застосування штрафу.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. Згідно зі ст. 611 ЦК України таке порушення тягне правові наслідки, передбачені договором або законом. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо не розпочав або не виконав зобов`язання у встановлений строк.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 8.1 договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує на користь замовника пеню у розмірі 0,1 % вартості товару, а у разі прострочення понад 30 днів - штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого товару.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач нарахував відповідачу штраф у розмірі 19 775, 00 грн за прострочення поставки понад 30 днів. Водночас відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним штрафу за порушення строків виконання зобов`язання.
Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство також не містить обмежень щодо передбачення сторонами у договорі одночасного застосування штрафу та пені, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. При цьому одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки такі санкції є формами однієї неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах № 917/194/18, № 911/2813/17, № 910/6046/16, № 923/760/16.
Колегія суддів перевірила розрахунок штрафу, здійснений позивачем та встановила правильність вихідних даних і математичного обчислення.
Так, розрахунок штрафу відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи, а вимога про стягнення 19 775, 00 грн штрафу за порушення строків виконання зобов`язання є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та підлягає задоволенню.
Отже, встановлені у справі обставини підтверджують, що відповідач порушив погоджені сторонами строки виконання зобов`язання за договором, а нарахування позивачем штрафу здійснено відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Досліджені судом докази у їх сукупності підтверджують факт прострочення виконання зобов`язання та обґрунтованість заявлених позовних вимог, тоді як доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та зводяться до переоцінки наданих доказів. За таких обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо правомірності застосування передбачених договором санкцій та обґрунтованості задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275 , 276, 281- 284 ГПК України, суд
УХВАЛИВ:
Рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2026 у справі №914/3482/25 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Костюкевича Богдана Сергійовича - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття. 
Повний текст постанови складено 25.03.2026 року.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Суддя О.В. Зварич 

Суддя  Р.В. Міліціанов