ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2026 року
м. Харків
справа № 2018-2-258/11
провадження № 22-ц/818/2051/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання – Риндіч О.Б.,
сторони справи:
заявник – ОСОБА_1 
стягувач – Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ»
треті особи – ПАТ «ПУМБ», Київський відділ ДВС у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2025 року у складі судді Глос М.Л., 
ВСТАНОВИВ:
21 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про визнання такими, що не підлягають виконанню виконавчих листів у справі №2018/2-258/11/13 від 01 грудня 2011 року. 

В обґрунтування вимог посилалась на те, що 29 лютого 2008 року вона та ОСОБА_2 уклали з ПАТ «ПУМБ» договір іпотеки, за яким у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 6172896 від 29 лютого 2008 року, укладеним між нею та Банком, передали в іпотеку належну їй та ОСОБА_2 на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з заборгованістю, що виникла перед банком на суму 69 012,82 доларів США, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т. П., 11 березня 2009 року вчинила виконавчий напис, яким запропонувала звернути стягнення на зазначену вище квартиру та за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задовольнити вимоги ПАТ «ПУМБ», у т. ч. непогашений залишок кредиту у сумі 69 012, 82 доларів США та 1 700 грн. витрат за вчинення виконавчого напису. 02 квітня 2009 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області відкрив виконавче провадження № 12139405 про стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» суми боргу за договором кредиту у розмірі 69 012,82 доларів США та 1 700 грн. 15 червня 2009 року проведено опис та арешт спірної квартири. 23 вересня 2009 року виконавче провадження № 12139405 було зупинено, а 12 січня 2012 року - поновлено. В порядку виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса належну ОСОБА_1 квартиру 14 червня 2012 року було реалізовано на прилюдних торгах Приватним підприємством «Нива В.Ш.», що підтверджується: протоколом № 2112063 від 14 червня 2012 року по проведенню прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна (вказаної квартири) та актом №12139403 від 05 липня 2012 року державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки (квартири). 

Київський районний суд м. Харкова рішенням від 30 травня 2014 року у цивільній справі № 2018/12010/2012 (залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2014 року) задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та визнав недійсним укладений за результатами прилюдних торгів, які відбулися 14 червня 2012 року, договір купівлі-продажу квартири (за адресою: АДРЕСА_1 ), оформлений протоколом №2112063 по проведенню прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна. 

Оскільки за час розгляду справи № 2018/12010/2012 спірна квартира була тричі перепродана, вона після набрання судовим рішенням у цій справі законної сили пред`явила позов про визнання відповідних договорів купівлі-продажу недійсними і витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання за нею права власності на квартиру на підставі п. 3 ч. 1 ст.338 ЦК України. У задоволенні цього позову суд рішенням у справі № 640/11880/14-ц відмовив. Одним із мотивів відмови стало те, що ПАТ «ПУМБ» реалізував своє право продажу спірної квартири на підставі договору іпотеки від 29 лютого 2008 року. Після продажу спірної квартири на прилюдних торгах за ВП № 12139405 стягувач ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до теперішнього часу не пред`являв їй жодних вимог щодо заборгованості. Разом із тим, зазначений вище банк пред`явив до неї позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6172896 від 29 лютого 2008 року, який суд заочним рішенням від 01 грудня 2011 року у цивільній справі №2018/2-258/11 задовольнив. 

У подальшому, незважаючи на поновлення державним виконавцем виконавчого провадження № 12139405 (відкритого за заявою ПУМБ на підставі виконавчого напису нотаріуса про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором), ПАТ «ПУМБ» отримав два виконавчих листа у справі № 2018/2-258/11/13, виданих 01 листопада 2012 року на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року, та подав їх на примусове виконання. За цими виконавчими листами державний виконавець Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції відкрив 27 листопада 2012 року ще одне виконавче провадження № 35424411 про стягнення з заявниці тієї ж заборгованості за тим же кредитним договором.

Про відкриття зазначеного виконавчого провадження ОСОБА_1 не було відомо, оскільки виконавчі дії за ним не проводилися. У липні 2018 року заявниця довідалася, що у межах виконавчого провадження № 35424411 у порядку звернення стягнення на її доходи здійснюються щомісячні відрахування з особового рахунку ОСОБА_1 у Київському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України на погашення боргу у початковому розмірі – 598 339,12 грн., який насправді погашено за рахунок продажу на торгах її квартири в іншому виконавчому провадженні – № 12139405, відкритому за виконавчим написом нотаріуса.

Виходячи з наведеного заявниця стверджувала, що за двома виконавчими провадженнями з неї здійснюється стягнення за одним і тим же кредитним договором № 6172896, тобто застосовано подвійну цивільно-правову відповідальність за порушення договірного зобов`язання всупереч вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, у зв`язку з чим просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, два виконавчих листа №2018/2-258/11/13, виданих Київським районним судом м. Харкова від 01 грудня 2011 року за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання такими, що не підлягають виконанню, двох виконавчих листів №2018/2-258/11/13 від 01.12.2011 року, виданих на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 року, про стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 6172896 від 29.02.2008 року у загальному розмірі 74 979,84 доларів США та судових витрат у сумі 1 705, 05 грн., – відмовлено.

Таке рішення суд першої інстанції обґрунтовував тим, що виконавчі листи від 01.12.2011 року у справі № 2018/2-258/11/13 видані з дотриманням вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України (у редакції від 13.11.2011 року, чинній на той час) і ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 01.11.2011 року) за судовим рішенням, яке набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню. Кошти, які належить стягнути з боржниці за цими виконавчими листами – заборгованість у сумі 598 339, 12 грн. і судові витрати у розмірі 1 825, 05 грн, станом на зараз, у повному обсязі не виплачені на користь стягувача. При цьому, як зазначено судом, отримані в результаті реалізації на прилюдних торгах належної ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири, кошти, які було одержано і зараховано на рахунок ПАТ «ПУМБ», в сумі 171 859, 09 грн є недостатніми для погашення боргу. А тому, за стягувачем, яким, станом на зараз, на підставі договору про відступлення права вимоги та ухвали Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року, є ТОВ «АНСУ», зберігається право на отримання решти боргу, що підлягає сплаті на його користь за судовим актом.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати ухвалу суду та заяву задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала на те, що докази, на які вона посилалась в суді першої інстанції, і на які посилається в апеляційній скарзі, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Її квартира була продана на торгах по заниженій вартості, по недійній простроченій оцінці, у зв`язку з чим, були порушені її права та вона була змушена звернутися до суду з відповідним позовом, за результатом розгляду якого, було визнано недійсним укладений договір купівлі-продажу її квартири, згідно протоколу по проведенню прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна. Після продажу спірної квартири на прилюдних торгах за ВП № 12139405, стягувач ПАТ «ПУМБ» до теперішнього часу не пред`являв їй жодних вимог щодо заборгованості, разом із тим, пред`явив до неї позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6172896 від 29 лютого 2008 року, який задоволено судом заочним рішенням від 01 грудня 2011 року у цивільній справі №2018/2-258/11. За цими виконавчими листами державний виконавець Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції відкрив 27 листопада 2012 року ще одне виконавче провадження № 35424411 про стягнення з заявниці тієї ж заборгованості за тим же кредитним договором, після відкриття якого, у липні 2018 року заявниця довідалася, що у межах цього виконавчого провадження у порядку звернення стягнення на її доходи, здійснюються щомісячні відрахування з її особового рахунку у Київському об`єднаному управлінні ПФУ на погашення боргу у початковому розмірі – 598 339,12 грн., який насправді погашено за рахунок продажу на торгах її квартири в іншому виконавчому провадженні – № 12139405, відкритому за виконавчим написом нотаріуса. А тому, вважала, що з неї здійснюються стягнення за двома виконавчими провадженнями за одним і тим же кредитним договором № 6172896, тобто, застосовано подвійну цивільно-правову відповідальність за порушення договірного зобов`язання всупереч вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, у зв`язку з чим просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, два виконавчих листа №2018/2-258/11/13, виданих Київським районним судом м. Харкова від 01 грудня 2011 року за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу заявника, представник ТОВ «АНСУ» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу – без змін. Вважає, що доводи заявниці зводяться переважно до переоцінки обставин, взятих до уваги судами першої та апеляційної інстанції, у вказаній справи, які було належним чином проаналізовано і їх була надана належна оцінка. Крім того, цим доводам вже було надано оцінку при перегляді заочного рішення від 01.12.2011 за нововиявленими обставинами, за наслідком розгляду якої, ухвалою від 27.11.2019 року суд відмовив у задоволенні заяви. 

У відзиві на апеляційну скаргу заявника, представник АТ «ПУМБ» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу – без змін. Вважає, що заявниця вже зверталась до суду з вимогами про скасування заочного рішення від 01.12.2011 року і в задоволенні її заяви було відмовлено, тому, це рішення на даний час, є чинним та обов`язковим для виконання. Заявник вже неодноразово скористалася своїм правом на оскарження як заочного рішення суду у даній справі, так і визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню. Нових обставин, які б не досліджував суд, в зазначених рішеннях, заявником не наведено, а всі заявлені вимоги та дії суду на їх дослідження, вже здійснювались у попередньому процесі у даній справі і їхнє повторення є не лише недоцільним, але й неприпустимим, з точки зору процесуальної економії. Крім того, щодо помилкового твердження заявниці про подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначає те, що звернення стягнення на предмет іпотеки, у даному випадку за виконавчим написом нотаріуса, не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому, задоволення вимоги за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальними зобов`язанням відсутня. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права, не вважається подвійним стягненням. А тому, вважає, що думка заявника про подвійність стягнення заборгованості за кредитним договором, є помилковою.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для її задоволення, оскільки виконавчі листи №2018/2-258/11/13 від 01.12.2011 року видані з дотриманням вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України (у редакції від 13.11.2011 року, чинній на той час) і ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 01.11.2011 року) за судовим рішенням, яке набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню, а кошти, які належить стягнути з боржниці на користь стягувача, за цими виконавчими листами, на цей час у повному обсязі не виплачені, у зв`язку з чим, за стягувачем зберігається право на отримання решти боргу, за виключенням суми, зарахованої на рахунок стягувача, що підлягає сплаті на його користь за судовим актом. При цьому, суд роз`яснив заявниці, що питання про зарахування часткового погашення заборгованості за цим же кредитним договором і відповідне зменшення її залишку, підлягає вирішенню державним виконавцем під час виконання рішення суду на підставах та у порядку, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а застосування реституції, в даному випадку, повинно здійснюватися у межах окремої процедури, водночас, навіть у разі повернення коштів, отриманих ПАТ «ПУМБ» за рахунок продажу предмета іпотеки, заборгованість, що підлягає сплаті на користь стягувача за рішенням суду від 01 грудня 2011 року, продовжуватиме існувати і підлягатиме погашенню у повному обсязі за рахунок інших джерел. У протилежному випадку за ТОВ «АНСУ» зберігається право на отримання решти боргу з вирахуванням коштів, одержаних первісним стягувачем унаслідок продажу заставленого майна. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин 1-4 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Як встановлено судом першої інстанції, у листопаді 2009 року ПАТ «ПУМБ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року вказаний позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №6172896 від 29 лютого 2008 року у загальному розмірі 74 979,84 дол. США, з яких відповідно: заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 65 030,28дол.США, заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховану станом на 21 жовтня 2009 року, в розмірі 8 375,93дол. США, заборгованість за пенею за порушення строків сплати відсотків за користування ним, нараховану станом на 21 жовтня 2009 року, в розмірі 1 573,63дол. США, що у загальному розмірі відповідно до курсу НБУ станом на 21 жовтня 2009 року складало 598 339,12 грн. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судові витрати, понесені позивачем у цій справі, а саме: держмито в сумі 1 705, 05 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього 1 825,05грн.

Крім того, як встановлено судом, 01 березня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., у зв`язку з заборгованістю за кредитним договором №6172896 від 29.02.2008 року, що виникла перед ПАТ «ПУМБ» на суму 69 012,82 доларів США, вчинено виконавчий напис, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , згідно договору іпотеки № 6122946 від 29.02.2008 р.

17 березня 2009 року ПАТ «ПУМБ» направило на примусове виконання виконавчий напис нотаріуса № 402 від 01.03.2009 року, вчинений на Договорі іпотеки № 6122946 від 29.02.2008 року, за яким було відкрито виконавче провадження № 12139405.

02 квітня 2009 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області відкрив виконавче провадження № 12139405 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» суми боргу за договором кредиту у розмірі 69 012,82 доларів США та витрат за вчинення виконавчого напису у сумі 1 700 грн.

23 вересня 2009 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області постановою зупинив виконавче провадження у зв`язку із призначенням суб`єкта оціночної діяльності для участі у такому провадженні.

12 січня 2012 року виконавче провадження № ВП № 12139405 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 402 від 1 1.03.2009 року було поновлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення від 01 грудня 2011 року.

14 червня 2012 року відбулися прилюдні торги з примусової реалізації предмету іпотеки – належної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

05 липня 2012 року кошти, одержані від продажу квартири згідно з актом № 12139405 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, у розмірі 189 114, 00 грн. було зараховано депозитний рахунок Головного управління юстиції у Харківський області.

31 липня 2012 року кошти від реалізації предмету іпотеки у розмірі 21 501,20 дол. США., що станом на 30.07.2012 року за курсом НБУ становило 171 859, 09 грн., зараховано у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 6172896 від 29.02.08 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року, за заявою ТОВ «АНСУ» замінено стягувача у виконавчому провадженні у справі № 2018/2-258/11/13 з ПАТ «ПУМБ» на ТОВ «АНСУ», до якого перешли права кредитора на підставі Договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року у справі №2018/2-258/11/13 та залишено зазначене рішення у силі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 14 травня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року – залишив без задоволення, а ухвала – без змін.

21 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Київського районного суду м. Харкова, в якій просила визнати такими, що не підлягають виконанню, два виконавчих листа у справі №2018/2-258/11/13 від 01 грудня 2011 року, видані на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року.

Звертаючись до суду з заявою, ОСОБА_1 посилалась на те, що з неї здійснюється стягнення  за двома виконавчими провадженнями за одним і тим же кредитним договором № 6172896,а саме: за виконавчим провадженням, відкритим за виконавчим написом нотаріуса та за виконавчим провадженням, відкритим на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 про стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором. А тому, на думку заявниці, заборгованість погашена за рахунок продажу її квартири, на підставі виконавчого напису нотаріуса, у зв`язку з чим, вважає незаконним стягнення з неї заборгованості за виконавчими листами, відкритим на підставі заочного рішення від 01 грудня 2011 року.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч.5 ст.124 Конституції України).

Згідно з ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження розглядається як завершальна стадія судового провадження, сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішенні по справі Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом, а виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина суду. Таким чином, остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, повинно бути виконаним, що відповідає принципу верховенства права, який договірні сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи вказану Конвенцію.

Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом цього документа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкова видача виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видача виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав. Загальні підстави припинення цивільно- правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання. Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України не є вичерпним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у наведеній нормі процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові в справі №61-1592св17 від 16.01.2018 року зазначив, що частиною другою статті 369 ЦПК України, чинного на час постановлення ухвал судами попередніх інстанцій, передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Підстави для цього зазначені у частині четвертій статті 369 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: а) його було видано помилково; б) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою; в) з інших причин. Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) є закінчення виконавчого провадження. Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як встановлено судом, у зв`язку з наявністю за кредитним договором №6172896 заборгованості, ПАТ «ПУМБ» звернувся до нотаріуса для здійснення виконавчого напису, який вчинений на Договорі іпотеки №6122946 від 29.02.2008 , за яким було відкрито виконавче провадження №12139405, в результаті виконання якого, було реалізовано прилюдні торги з примусової реалізації предмету іпотеки, а саме – належної ОСОБА_1 квартири по АДРЕСА_1 .

Одержані від продажу кошти у сумі 171 859, 09 грн було зараховано на рахунок ПАТ «ПУМБ» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №6172896 від 29.02.2008 р.

Виконавчі листи від 01.12.2011 року у справі № 2018/2-258/11/13 видані на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року. Вказане судове рішення набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню. 

Вказані виконавчі листи були видані судом після закриття виконавчого провадження №12139405 за виконавчим написом нотаріуса , а прилюдні торги з продажу квартири ОСОБА_1 на цей час ще не відбулися, у зв`язку з чим кредитор, тобто, ПАТ «ПУМБ» на законних підставах звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №6172896 від 29.02.2008 р., оскільки на час звернення до суду заборгованість боржником погашена не була. 

При цьому, вилучені з продажу квартири боржниці кошти, в сумі 171 859,09 грн не є достатніми для погашення загальної суми заборгованості, яка дорівнює 598 339,12 грн і яка на цей час ОСОБА_1 не сплачена. 

Виконавчі листи видані на підставі рішення суду, яке набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України (у редакції від 13.11.2011 року, чинній на той час) і ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 01.11.2011 року), у зв`язку з чим, відсутні процесуальні підстави вважати їх такими, що не підлягають виконанню. Крім того, відсутні і матеріальні передумови для визнання їх таким, що не підлягають виконанню, оскільки на час розгляду справи, заявницею кредитні зобов`язання за договору не погашені. А тому, за стягувачем, яким на підставі договору про відступлення права вимоги та ухвали Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року є ТОВ «АНСУ», зберігається право на отримання решти боргу, що підлягає сплаті на його користь, за судовим актом.

За відсутності майнових претензій з боку стягувача питання про припинення виконання рішення вирішується в порядку передбаченим Законом.

А отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність як процесуальних, так і матеріальних передумов, для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, внаслідок чого, залишив заяву ОСОБА_1 без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її скасування, внаслідок чого, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2025 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю. Тичкова

Судді            О.В. Маміна

Ю.М. Мальований