Справа № 466/10667/25
Провадження № 2/466/897/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова
у складі: головуючого судді Зими І.Є.
секретаря судового засідання Васинчик М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -
в с т а н о в и в:
18 листопада 2025 року, ТОВ «Фінансова Компанія «Гелексі» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № 42214 від 06.12.2018 року, у розмірі 25 249,50 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. 
В обґрунтування вимог зазначає, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 5000 грн, шляхом їх перерахування на банківський рахунок останнього. Позивач вказує, що відповідач прийняв умови договору, був належним чином ознайомлений з його змістом, однак свої зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, сплати процентів та інших платежів належним чином не виконав. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позивачем здійснено нарахування заборгованості, яка, за його розрахунком, станом на дату звернення до суду становить 25 249,50 грн, з яких 5000 грн - заборгованість за позикою, 20 249,50 грн - заборгованість за процентами та комісією за користування позикою, а також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. У зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду.
Ухвалою суду від 20.11.2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.
09.02.2026 року на адресу суду надійшов відзив, в якому ОСОБА_1 не заперечує факт укладення договору позики та отримання грошових коштів, однак не згідний із задоволенням позовних вимог у повному обсязі. У відзиві відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки включає нарахування процентів, комісій та штрафних санкцій, здійснених поза межами строку дії договору, а також передбачає застосування умов договору, які є несправедливими для споживача. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що встановлена договором комісійна винагорода у розмірі 1,5 відсотка на день фактично є прихованою формою процентів та призводить до надмірного фінансового навантаження, а також заявляє про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Відтак, просив суд частково задовольнити вимоги позивача, в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту.
10.02.2026 року, на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує доводи відповідача та зазначає, що умови договору були погоджені сторонами добровільно, відповідач був належним чином поінформований про їх зміст, а тому зобов`язаний виконати їх у повному обсязі. Позивач наполягає на правомірності здійснених нарахувань, посилається на умови договору, відповідно до яких проценти, комісія та підвищена комісійна винагорода передбачені договором, та просить позов задовольнити у повному обсязі. Одночасно у відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач фактично не заперечує факту укладення договору, отримання коштів та наявності заборгованості.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 
Судом встановлено, що 06 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 укладено договір позики №42214, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику позику у розмірі 5000 грн, а позичальник зобов`язався повернути позику, проценти та комісійну винагороду у строк до 04 січня 2019 року. 
Пунктом 1.1.2.1 договору передбачено проценти у розмірі 0,01 відсотка на день від поточного залишку позики, пунктом 1.1.2.2 договору - комісійну винагороду у розмірі 1,5 відсотка на день від початкового розміру позики, а пунктом 5.3 договору у випадку прострочення передбачено підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0 відсотка на день від суми позики за кожний день прострочення. Також пунктом 5.4 договору передбачено пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості. 
Крім того, паспортом позики підтверджується, що сума кредиту становить 5000 грн, строк кредитування - до 04.01.2019 року, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складає 7189,50 грн, з яких 5000 грн - сума позики, 14,50 грн - проценти за користування позикою, 2175,00 грн - комісійна винагорода, а реальна річна процентна ставка становить 551,15 відсотка. 
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що після 04.01.2019 року, тобто після настання визначеного договором строку повернення позики, позивач продовжував здійснювати щоденні нарахування прострочених процентів, прострочених комісій, пені за тілом, пені за процентами та пені за комісіями, а загальна сума нарахувань суттєво збільшилась порівняно з погодженою сторонами загальною вартістю кредиту на строк дії договору. 
Факт укладення договору та факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 5000 грн відповідачем не заперечується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики у строк та в порядку, встановлених договором. Таким чином, обов`язок відповідача повернути отримані кошти є доведеним та випливає як із закону, так і з умов укладеного між сторонами договору.
Разом з тим, предметом судового розгляду у цій справі є не лише сам факт існування боргу, а й правомірність та обґрунтованість визначеного позивачем його розміру.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, однак зміст договору має відповідати вимогам закону, засадам розумності, добросовісності та справедливості. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тому сам по собі факт погодження відповідачем умов договору не позбавляє суд обов`язку перевірити такі умови на відповідність вимогам закону та принципам цивільного права.
Оцінюючи умови договору щодо структури плати за користування позикою, суд виходить з того, що поряд із процентами в розмірі 0,01 відсотка на день сторони передбачили також щоденну комісійну винагороду у розмірі 1,5 відсотка від початкової суми позики. Вказана комісія не пов`язана з наданням будь-якої окремої, конкретно визначеної послуги, не є одноразовим платежем за вчинення окремої дії, а нараховується систематично, щоденно та залежно від тривалості користування позикою. За своєю економічною та правовою природою такий платіж фактично є додатковою платою за користування коштами, тобто має ознаки прихованих процентів, а не самостійної комісії.
Суд бере до уваги, що з паспорта позики прямо вбачається реальна річна процентна ставка у розмірі 551,15 відсотка, що свідчить про вкрай значне фінансове навантаження на споживача. Така умова договору, оцінена у сукупності з розміром підвищеної комісійної винагороди у 3 відсотка на день у разі прострочення, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності та істотно порушує баланс договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком їх застосування є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У спірних правовідносинах відповідач є споживачем фінансової послуги, а позивач - фінансовою установою, відтак при оцінці умов договору суд зобов`язаний виходити з необхідності підвищеного захисту слабшої сторони договору.
Також суд враховує, що строк повернення позики був визначений сторонами до 04.01.2019 року. Саме на цю дату, згідно паспорта позики, загальна заборгованість за договором становила 7189,50 грн. Отже, саме ця сума відображає погоджений сторонами обсяг грошових зобов`язань відповідача за весь строк правомірного користування позикою.
Натомість із розрахунку заборгованості вбачається, що після настання строку повернення позики позивач продовжив нарахування не лише пені, а й прострочених процентів та прострочених комісій, тобто фактично продовжив стягнення плати за користування позикою поза межами встановленого договором строку кредитування. 
Разом з тим, за змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Після спливу такого строку правовідносини сторін переходять у стадію прострочення виконання грошового зобов`язання, а правові наслідки такого прострочення регулюються, зокрема, ст. 625 ЦК України. Тобто після спливу погодженого сторонами строку користування позикою кредитор не вправі довільно продовжувати нарахування плати за користування кредитом у тому ж режимі, як це відбувалося у межах строку належного виконання договору.
Крім того, суд критично оцінює умови договору та розрахунок позивача у частині одночасного нарахування процентів, комісії, підвищеної комісії та пені. Таке поєднання платежів фактично призводить до множинної відповідальності відповідача за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. 
При цьому підвищена комісійна винагорода у розмірі 3 відсотка на день, передбачена п. 5.3 договору, за своєю суттю не є оплатою нової або додаткової послуги, а виступає саме санкцією за прострочення. Одночасне застосування до відповідача як підвищеної комісії, так і пені та інших прострочених нарахувань свідчить про надмірний та неспівмірний характер відповідальності.
Щодо вимог про стягнення пені та інших штрафних санкцій суд зазначає наступне.
Відповідачем у відзиві заявлено про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки прострочення виконання основного зобов`язання, відповідно до умов договору, настало 04.01.2019 року, а позов подано до суду у 2025 році, вимоги позивача у частині стягнення пені заявлені зі спливом спеціальної позовної давності. Підстав для її незастосування судом не встановлено, тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Оцінюючи доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, суд виходить з того, що визнання відповідачем факту укладення договору, отримання коштів та існування боргу не є безумовною підставою для стягнення будь-якої суми, визначеної кредитором на власний розсуд. Обов`язком суду є перевірка правової природи заявлених до стягнення платежів, їх відповідності закону та умовам договору, а також перевірка того, чи не порушують ці умови права споживача. Тому доводи позивача про те, що сам факт погодження умов договору виключає можливість їх судової оцінки, є безпідставними.
Разом із тим, повне звільнення відповідача від виконання прийнятого на себе зобов`язання також суперечило б вимогам закону та встановленим у справі обставинам, оскільки факт отримання ним грошових коштів у сумі 5000 грн є доведеним і не заперечується, а договір у межах строку його дії передбачав також нарахування процентів та комісії за період до 04.01.2019 року. Саме тому суд не знаходить підстав для повної відмови у позові.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що правомірною та документально підтвердженою є заборгованість відповідача у межах строку дії договору, а саме у розмірі 7189,50 грн, що складається із суми основного боргу 5000 грн, процентів у розмірі 14,50 грн та комісійної винагороди у розмірі 2175,00 грн. Вказана сума підтверджується паспортом позики, який відображає погоджену сторонами орієнтовну загальну вартість кредиту на момент закінчення строку договору. 
У частині стягнення решти суми, а саме нарахувань, здійснених після 04.01.2019 року, включаючи прострочені проценти, прострочені комісії, підвищену комісійну винагороду та пеню, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.
Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані: копія договору про надання правової(правничої) допомоги від 09.07.2025 року, копію акту № 42214 наданих послуг правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Представник позивача просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 5 000 грн.
Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відтак, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі є завищеними, враховуючи категорію справи та час, який захисник міг би потратити на підготовку матеріалів. Окрім цього, до матеріалів справи не долучено документу, який би підтверджував факт понесення витрат адвокатом. В цій частині заявлених вимог слід стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, що буде співрозмірним, на думку суду, з ринковими цінами адвокатських послуг, та складністю вказаної цивільної справи.
Керуючись: ст.ст. 512, 526, 543, 1054 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України,-
у х в а л и в:
позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» заборгованість за договором позики №42214 від 06 грудня 2018 року в розмірі 7189,50 грн. (сім тисяч сто вісімдесят дев`ять гривень 50 коп.) 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» судовий збір в розмірі 2 422, 40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. (чотири тисяч гривень).
В решті вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Сторони в справі: 
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі», код ЄДРПОУ:41229318, місцезнаходження: м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, 10/1.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима