ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА 

справа № 753/15596/23
провадження № 1-кп/753/603/26

В И Р О К 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2026 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючий    суддя ОСОБА_1 ,
секретарі судового засідання    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 12023100020002811 від 20.07.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чорнобиль 
Київської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , 
раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345 К України,

учасники судового провадження:
прокурори      ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисник      ОСОБА_10 ,
обвинувачений     ОСОБА_6 ,
представник потерпілого   ОСОБА_11 ,
потерпілі      ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 
ОСОБА_14 ,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі та визнане судом доведеним

ОСОБА_15 обвинувачується в тому, що він 20 липня 2023 року, приблизно о 20 годині 10 хвилин, вийшов на загальний коридор багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 , де знаходились ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які працюють в службі доставки «Болт». Попередньо ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , помилились з номером квартири, на яку було зроблено замовлення, та постукали до квартири АДРЕСА_4 , де проживає ОСОБА_6 .
У цей час ОСОБА_6 , керуючись раптово виниклим злочинним умислом, направленим на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, ігноруючи загальновстановлені правила поведінки та норми моралі в суспільстві, зверхньо ставлячись до прав та свобод і законних інтересів громадян, підійшов до ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , та тримаючи у правій руці предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, а саме пристрій для відстрілу гумових куль марки «Форт 17Р», споряджений кулями калібру 9 мм, сказав їм ставати перед ним на коліна, самоутверджуючись за рахунок приниження інших людей.
Після цього, ОСОБА_6 продовжуючи злочинний умисел, ігноруючи існуючі в суспільстві загальноприйняті правила поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи те, що він знаходиться у місці, де перебувають сторонні громадяни, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, в момент коли ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , стояли на колінах, здійснив постріл в гору зі спеціально пристосованого предмету для нанесення тілесних ушкоджень, а саме пристрій для відстрілу гумових куль марки «Форт 17Р», споряджений кулями калібру 9 мм. Після цього ОСОБА_6 продовжуючи свої злочинні дії, наніс удар рукою в область голови потерпілого ОСОБА_13 , спричинивши фізичного болю.
Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненого із застосуванням предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Поміж цього, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він 20.07.2023 року, приблизно о 20 годині 30 хвилин, перебуваючи за місцем проживання за адресою АДРЕСА_2 , вчинив злочин проти авторитету органів державної влади.
Так, 20.07.2023, о 20 годині 30 хвилин, працівники поліції ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , перебували у форменому одязі на чергуванні, перебуваючи за адресою АДРЕСА_2, куди вони приїхали для відпрацювання виклику «повідомлення про стрільбу».
ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , піднялись до квартири АДРЕСА_4 , де ОСОБА_6 тримаючи в руках пристрій для відстрілу гумових куль марки «Форт 17P», споряджений кулями калібру 9 мм, відкрив двері квартири та побачивши перед собою працівників поліції у форменному одязі, із розпізнавальними знаками Національної поліції України, які виконують свої службові повноваження. 
Розуміючи, що працівники поліції при виконанні службових обов?язків, та прийшли до квартири з метою його затримання після вчинення кримінального правопорушення, направив пістолет марки «пристрій для відстрілу гумових куль марки «Форт 17», споряджений кулями калібру 9 мм, на працівників поліції ОСОБА_16 та ОСОБА_14 . Погрозу працівники поліції сприйняли як реальну погрозу вбивством та намагаючись її уникнути, змістились за стіну ліфта використовуючи її як укриття, а ОСОБА_15 зайшов до квартири та зачинив двері.
Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у погрозі вбивством працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України.

ІІ. Позиції сторін у судових дебатах

Прокурор ОСОБА_7 у судових дебатах зазначив, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 за результатами судового розгляду повністю доведена наданими суду доказами, серед яких показання потерпілих та свідків, а також відеозаписами з бодікамер. У зв`язку з цим він просив визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345 КК України, і призначити йому покарання: за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 345 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим прокурор просив остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Потерпілий ОСОБА_12 підтримав позицію прокурора у судових дебатах.

Захисник ОСОБА_10 вважав, що обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345 КК України, є необґрунтованим, а зібрані у кримінальному провадженні докази, серед яких протокол обшуку та відеозаписи з бодікамер, протоколи слідчих експериментів, недостатніми та частково недопустимими для підтвердження складу інкримінованих злочинів. З урахуванням наведеного сторона захисту просила суд дійти висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345 КК України, та ухвалити виправдувальний вирок стосовно останнього.

Обвинувачений ОСОБА_6 категорично заперечував наявність у нього злочинного умислу, мотиву явної неповаги до суспільства чи наміру погрожувати працівникам правоохоронного органу вбивством. Вказував, що як особа з військовим досвідом та навичками поводження зі зброєю він свідомо не завдав жодної шкоди, а свої дії оцінює, за наявності порушення, виключно у площині адміністративної, а не кримінальної відповідальності.

ІІІ. Показання допитаних осіб

3.1 Показання обвинуваченого ОСОБА_6 (арк.к.п. 150-151, журнал с/з, т. 2)

Обвинувачений ОСОБА_6 суду у своїй вільній розповіді вказав, що зранку 20 липня 2023 року він вигулював свою собаку. Перед цим уточнивши, що у його парадному систематично закладчики наркотичних засобів зламували вхідні двері та мали доступ до під`їзду, що відбувалося постійно. Далі, того ж дня він поїхав на похорон до побратима та повернувся десь пообіді. Знову вигулював собаку та побачив чергового закладчика, які, знову ж таки, з його вільної розповіді, постійно вешталися поряд із його будинком, після чого він пішов додому і заснув.
Коли він спав, хтось почав лупити кулаками по його вхідних дверях, а коли собака почала гавкати, то стукіт навіть посилювався, що було чути як на нижньому, так і на верхньому поверсі. Не розуміючи, що відбувається, він взяв пістолет, відчинив двері та побачив двох хлопців-кур?єрів молодого віку. Після цього один із них напригнув на нього, тому він здійснив постріл у стелю, а далі відпустив цих хлопців, і на цьому все завершилося. При цьому вказав, що пістолет він залишив у квартирі.
Водночас згодом він почув шум і подумав, що знову ці хлопці повернулися, проте виявилося, що це четверо людей у чорному, тому він одразу збагнув, що це могла бути підстава. При цьому знову акцентував увагу на тому, що зброї у нього вже не було. Після цього він вийшов із квартири, попередньо закривши собаку, та фактично без опору здався працівникам поліції.
Далі, як він розповів, приїхало керівництво районної поліції, дало команду зняти наручники і почали говорити, що його дії підпадають під ст. 173 КУпАП, проте, як пояснив керівник поліції, «я тобі щось намалюю». У цей момент він звернувся до співмешканки Ані та просив бути уважною, щоб нічого не підкинули, у зв`язку з чим попросив закрити двері. Після цього хтось сказав: «вимикайте камеру і ламайте двері», що вони і зробили. Також він просив взяти до уваги, що є свідки, які бачили ці обставини та мають відповідні відеозаписи незаконних дій працівників поліції.
На завершення своєї вільної розповіді він вказав, що у нього не було жодного умислу на вчинення хуліганства із застосуванням зброї, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, а вбачає у цьому ознаки адміністративного правопорушення та необережного поводження зі зброєю. 
Загалом він вважав, що вказана кримінальна справа була сфабрикована.

Відповідаючи на запитання прокурора, обвинувачений вказав, що він не бачив у потерпілих на плечах рюкзаків доставки «Glovo». Він не зміг сказати, через який проміжок часу відчинив двері після стуку, проте зазначив, що ударів по дверях було приблизно 15, протягом хвилини-півтори. Пояснив, що взяв пістолет, оскільки удари не припинялися.
З приводу того, чи змушував він потерпілих ставати на коліна, заперечив, однак, відповідаючи на уточнювальне запитання, чому вони у той момент стояли у такому положенні, вказав, що можливо це і мало місце, однак точно пригадати не зміг через час, який минув з того моменту. Після пострілу у стелю він попросив документи у потерпілих та сфотографував їх. Він пам`ятає, як хлопці представилися доставкою і як вказували, що помилилися дверима. Він зазначив, що удару не було, а навіть якби він намагався його завдати, то йому б це вдалося.
Після того як він сфотографував документи, він відпустив цих хлопців. Далі стукіт продовжився, і будучи впевненим, що двоє потерпілих повертаються, коли він відчинив двері вдруге, побачив працівників поліції та зачинив двері. У цей момент вирішив зателефонувати побратимам, оскільки ситуація була незрозумілою.
На запитання потерпілого ОСОБА_12 щодо того, чи пам`ятає він фразу «на коліна», обвинувачений відповів заперечно. Також він заперечив факт того, що після пострілу намагався перешкодити їм зателефонувати комусь. 
На запитання свого захисника ОСОБА_10 він вказав, що зброя зареєстрована у встановленому законом порядку. Він не заперечив, що десь міг порушити громадський порядок, проте продовжував наполягати на провокації та заперечив факт погроз працівникам поліції, оскільки часу навіть для погроз не було. Також додав, що до нього застосовувалося насильство з боку працівників поліції, а саме з боку потерпілого ОСОБА_14 .
На останнє запитання під час свого допиту, яке було поставлене головуючим суддею, він заперечив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 КК України, вказавши на те, що якби у нього був умисел на вчинення таких дій, то з урахуванням його досвіду участі у бойових діях наслідки могли бути зовсім іншими. 

3.2 Показання потерпілого ОСОБА_12 (арк.к.п. 11-16, журнал с/з, т. 2)

Потерпілий ОСОБА_12 показав суду, що 20 липня 2023 року, приблизно о 8-10 години вечора, він разом із ОСОБА_17 піднялися на поверх до квартири № 263 . Перед цим вони зателефонували клієнту, який невиразно повідомив номер квартири, і їм здалося, що це саме № 263. Коли вони підійшли до квартири, натиснули на дзвінок, однак самого звуку не почули, у зв`язку з чим постукали у двері та одночасно передзвонили клієнту, який уточнив, що замовлення слід доставити до квартири № 261 .
Після того як ОСОБА_18 заніс замовлення та закрив його у додатку, із квартири № 263 вийшов ОСОБА_6 у трусах та тапочках, тримаючи в руках пістолет, відштовхнув ОСОБА_19 у бік ліфта, коли той намагався натиснути кнопку, щоб поїхати, та крикнув: «На коліна». Він разом із ОСОБА_17 одразу стали на коліна, оскільки у їхній бік був спрямований пістолет.
У цей самий момент він почав намагатися зателефонувати до поліції, а ОСОБА_6 почав розповідати, що вже ловив наркоманів біля своєї квартири. Він зазначив, що вони намагалися пояснити ОСОБА_6 , що є кур`єрами служби доставки їжі. Коли йому вдалося додзвонитися до поліції, ОСОБА_6 це почув і наказав покласти телефон на землю, вказуючи: «Ви думаєте, я жартую», після чого здійснив постріл у стелю.
Далі ОСОБА_6 попросив їхні документи, які вони йому надали. Обвинувачений, отримавши документи, пішов до квартири, щоб їх сфотографувати, залишивши поряд із ними собаку, який знаходився поруч. Згодом ОСОБА_6 вийшов із квартири, повернув документи та попередив їх, щоб більше вони йому на очі не траплялися.

На запитання прокурора потерпілий вказав, що вказана подія тривала близько 15 хвилин, при цьому будь-яких дій, які могли б спровокувати такі дії ОСОБА_6 , вони не вчиняли. Він допустив, що обвинуваченого могло рознервувати те, що його потурбували, коли той спав. Зазначив, що раніше з обвинуваченим знайомий не був, а після вказаних подій ще досить довго відходив психологічно.
На запитання захисника пояснив, що у двері стукав саме він, приблизно 2-3 рази. Також вказав, що ОСОБА_20 був завданий так званий «підзатильник» у момент, коли ОСОБА_6 вимагав документи. Потерпілий зазначив, що цивільний позов підтримує у повному обсязі, а заявлену суму у розмірі 150 000 грн як відшкодування моральної шкоди обґрунтував тим, що має проблеми зі сном у зв`язку з цією подією, став замкненим у собі, погіршилося самопочуття через те, що йому сняться жахи, однак до лікаря він не звертався.

3.3 Показання потерпілого ОСОБА_13 (арк.к.п. 18-22, журнал с/з, т. 2)

Потерпілий ОСОБА_13 суду показав, що у липні 2023 року зустрів свого знайомого ОСОБА_12 , який також працював кур?єром, роздав йому інтернет, і вони разом поїхали виконувати замовлення. Коли він зателефонував клієнту, той невиразно повідомив номер квартири 261 або 263 .
Піднявшись на 9-й поверх будинку, вони спочатку постукали у квартиру № 263 , однак у відповідь було чути лише гавкіт собаки, і ніхто не відчиняв. Після цього він вирішив зателефонувати клієнту ще раз, і той уточнив, що правильною є квартира № 261 , у зв`язку з чим він направився до неї та передав замовлення.
Коли вони підійшли до ліфта, щоб спуститися вниз, із квартири № 263 вибіг ОСОБА_6 у трусах та тапочках і, направивши на нього пістолет, почав кричати: «На коліна» (нецензурно). Вони стали на коліна та почали пояснювати, що є кур?єрами служби доставки їжі, однак ОСОБА_6 почав вимагати їхні документи, перед цим завдавши йому так званого «підзатильника».
Коли ОСОБА_12 вдалося зателефонувати до поліції, він повідомив, що на них направляють пістолет, а ОСОБА_6 , почувши, що відбувається спілкування з поліцією, здійснив постріл у стелю. Після цього вони надали йому свої документи, а ОСОБА_6 , зайшовши до квартири, випустив свого собаку, який перебував поруч із ними, поки обвинувачений фотографував документи. Загалом вказані події тривали приблизно 15 хвилин.

3.4 Показання потерпілого ОСОБА_14  (арк.к.п. 31-34, 48-50, журнали с/з, т. 2)

Потерпілий ОСОБА_14 розповів суду, що перебував на чергуванні, коли отримали виклик на лінію про стрільбу в будинку. Прибувши за адресою: АДРЕСА_3 , вони піднялися на 9-й поверх, де почули крики. Прислухавшись до квартири, у цей момент з неї вийшов ОСОБА_6 з пістолетом зі словами «стояти» (нецензурно). Знаючи, що у нього є зброя, вони відійшли на безпечну відстань та намагалися вести з ним діалог, попереджаючи про те, що вони є працівниками поліції.
Через кілька хвилин на поверх піднявся товариш обвинуваченого - ОСОБА_21 , який повідомив їм, що ОСОБА_6 хворий і він його заспокоїть. Товаришу вдалося заспокоїти ОСОБА_6 , після чого останній вийшов із квартири, і його було затримано.

На запитання прокурора свідок вказав, що коли ОСОБА_6 вийшов із квартири, він бачив пістолет у його руках, який був направлений у їхній бік. Вони сприйняли це як реальну загрозу, оскільки постріл до того вже був здійснений, і ними було знайдено гільзу. З приводу того, чому на бодікамері зафіксований інший час, пояснив, що це могло статися з технічних причин, оскільки міг збитися час.
На запитання захисника свідок вказав, що коли вони прибули на поверх, його напарник ОСОБА_22 стукав у двері, а він стояв поруч. Він знову зазначив, що бачив у ОСОБА_6 зброю, коли той вийшов із квартири, і вони сприймали її як бойову, оскільки, отримавши виклик, їм додатково передали інформацію, що обвинувачений є військовослужбовцем. Також вказав, що у той момент вони сприймали погрози ОСОБА_6 як реальні, адже за кілька миттєвостей до цього він уже здійснив постріл, у зв`язку з чим вони і прибули на місце події. 
На запитання обвинуваченого свідок суду пояснив, що пропустив його побратима з метою владнати ситуацію. Чи приїжджав начальник районної поліції на місце події та чи давав він вказівки зняти кайданки, свідок не пригадав. Також він заперечив факт того, що обвинуваченому погрожували або йому завдавали тілесних ушкоджень.

3.5 Показання свідка ОСОБА_22  (арк.к.п. 56-67, журнал с/з, т. 2)

Свідок ОСОБА_22 повідомив суду, що вони отримали повідомлення від молодого хлопця, який був переляканий та зазначив, що була стрілянина і йому погрожували. Прибувши на поверх, він разом із напарником почув шум у квартирі. Коли двері квартири відчинилися, з неї вийшов чоловік із пістолетом, направленим у їхній бік, у зв`язку з чим вони відійшли за електрощиток, після чого побачили, як обвинувачений повернувся до квартири. Після цього на поверх прийшов товариш ОСОБА_6 , якому вдалося заспокоїти останнього.

На запитання прокурора свідок повідомив суду, що у момент, коли ОСОБА_6 відчинив двері, він стояв за ОСОБА_14 , і вони висловлювали занепокоєння за своє життя, коли обвинувачений вийшов із квартири зі зброєю.
На запитання захисника свідок повідомив суду, що не пам`ятає, аби ОСОБА_6 словесно погрожував йому у день події. Скільки саме тривала ця загроза, він не пригадав, однак допустив, що все відбувалося протягом менш ніж хвилини.

3.6 Показання свідка ОСОБА_23  (арк.к.п. 128-129, журнал с/з, т.2)

Свідок ОСОБА_23 повідомила суду, що у 2023 році вона зробила замовлення їжі, після чого їй зателефонував кур?єр та повідомив, що він уже на поверсі та поряд із їхньою 261 квартирою. Чоловік відчинив двері та забрав замовлення, після чого вони почули гучні крики та звук, схожий на постріл, у зв`язку з чим вона викликала поліцію.

На запитання прокурора свідок вказала, що не бачила, що відбувалося після пострілу.
На запитання захисника вона розповіла, що загалом всі ці події відбувалися протягом приблизно 10 хвилин після того, як було забрано замовлення. Також зазначила, що її допитували слідчі після цих подій того ж дня.
На запитання обвинуваченого свідок вказала, що не чула жодних криків або звуків до того, як чоловік забрав замовлення. Також їй не відомо про закладчиків, які вешталися у їхньому під`їзді.

3.7 Показання свідка ОСОБА_24  (арк.к.п. 79-81, журнал с/з, т. 2)

Свідок ОСОБА_24 повідомив суду, що був залучений як понятий до проведення слідчої дії. Йому відомо зі слів інших осіб, що якийсь чоловік стріляв у хлопців, у зв`язку з чим у нього проводився обшук.

На запитання прокурора свідок суду вказав, що під час обшуку були вилучені пістолет невідомого виду та інші речі, які він не запам`ятав. Після завершення процесуальної дії він підписав документи за наслідками її проведення, зауважень та доповнень у нього не було.
На запитання захисника свідок пояснив, що як понятий брав участь двічі, і у випадку зі ОСОБА_6 це було вдруге. Йому не відомо, чи хтось вносив свої зауваження до протоколу обшуку, у тому числі ОСОБА_25 , за участю якої він проводився. Водночас він пам`ятає, що вона вказувала на те, що перед початком обшуку двері вибивали.
Хто саме відчиняв двері до квартири перед початком обшуку, йому не відомо, оскільки він та інший понятий у цей час перебували на вулиці. Коли вони підійшли до квартири, він не пам`ятає, чи були двері квартири вибиті. До участі в обшуку його запросили працівники поліції, коли він проїжджав повз вулицею Тростянецькою.
На запитання обвинуваченого свідок розповів, що не пам`ятає, хто перебував у приміщенні квартири на початку обшуку, однак пам`ятає жінку, яка стояла біля дверей. Також він пам`ятає, що після обшуку у його присутності пакували речі, які були вилучені.

3.8 Показання свідка ОСОБА_26  (арк.к.п. 85-87, журнал с/з, т. 2)

Свідок ОСОБА_26 повідомив суду, що брав участь у проведенні обшуку на вулиці Тростянецькій як понятий. Його та колегу запросили працівники поліції, коли вони проїжджали повз. Це був перший випадок, коли він брав участь як понятий у слідчій дії. Також він брав участь як понятий під час слідчого експерименту за участю потерпілих.
Свідок зазначив, що ОСОБА_24 він знає, оскільки вони разом працювали у службі доставки «Glovo». Хто саме відчиняв двері перед початком обшуку, він не пам`ятає, так само як і те, чи були двері квартири виламані. Він пам`ятає жінку, яка перебувала під час обшуку, а також жінку, яка в його процесі висловлювала свої зауваження.
На запитання обвинуваченого свідок повідомив, що для потрапляння до квартири приїжджали працівники ДСНС.

3.9 Показання свідка сторони захисту ОСОБА_27  (арк.к.п. 89-92, журнал с/з, т.2)

Свідок ОСОБА_27 суду повідомила, що 20 липня 2023 року ввечері приїхала додому та біля під`їзду побачила велику кількість патрульних автомобілів, а ОСОБА_6 стояв у кайданках поряд із квартирою. Вказала, що між ОСОБА_28 та працівниками поліції виникали суперечки, оскільки, останні його провокували. Далі тривалий час нічого не відбувалося, ОСОБА_21 стояв поряд із входом до квартири разом із працівниками поліції, а вона в цей час закрилася у квартирі.
Пізно ввечері, коли приїхала слідчо-оперативна група, ОСОБА_21 затримали та повезли до відділку, після чого почали виламувати двері з метою проведення обшуку. Коли їм вдалося винести двері, до квартири вбіг невідомий чоловік у цивільному одязі, вихопив у неї з рук телефон, а інші працівники поліції заламали її та почали погрожувати. Після цього, оглянувши квартиру, старший групи дав дозвіл увімкнути камери, і вони розпочали проведення обшуку, коли всі предмети вже були викладені працівниками поліції на столі.
Після завершення обшуку її доставили до відділення поліції та почали відбирати пояснення, які були викривлені у протоколі, у зв`язку з чим вона його не підписала. Насамкінець її відпустили о 05:00 без особистих речей, а вилучений мобільний телефон був повернутий лише через два місяці вже без відеозаписів, які вона фіксувала.

На запитання захисника свідок повідомила, що висловлювала зауваження під час проведення обшуку, однак із протоколом обшуку її навіть не ознайомлювали.
На запитання обвинуваченого вона вказала, що коли ввечері приїхала додому, двері квартири перебували у належному стані. Вона чула розмову між ОСОБА_28 та начальником поліції з приводу перемовин, які тривали біля дверей їхньої квартири.
На запитання головуючого судді свідок пояснила, що проживала зі ОСОБА_6 кілька місяців до подій. Коли вона поверталася додому, запитувала у ОСОБА_21 , що відбулося, проте відповіді не отримала.

3.10 Показання свідка сторони захисту ОСОБА_29 (арк.к.п. 107-111, журнал с/з, т.2)

Свідок повідомив суду, що безпосереднім свідком події він не був, однак зі слів ОСОБА_6 йому відомі її обставини. 
Водночас він чув, що мав місце конфлікт, чув, як хтось бив по дверях, а також були крики та інший гуркіт. Свідок проживає на 4-му поверсі, тоді як конфлікт відбувався на 9-му поверсі. Про осіб, які брали участь у вказаному конфлікті, йому не відомо.

На запитання обвинуваченого свідок вказав, що добре чув стуки по дверях, які долинали з 9-го поверху до 4-го. Коли приїхали кілька екіпажів працівників поліції, він також побачив срібний автомобіль, на який звернув увагу через неправильне паркування.
На запитання захисника свідок повідомив, що не може впізнати потерпілих, які були присутні того вечора, однак пам`ятає, що це були молоді хлопці.
На запитання прокурора свідок вказав, що йому відомо зі слів ОСОБА_6 , що мав місце конфлікт між ним, закладчиками та працівниками поліції. Щодо розвитку конфлікту свідок зазначив, що, як йому повідомили, після стуку у двері ОСОБА_6 вийшов до людей, у зв`язку з чим виник конфлікт, а згодом прибули працівники поліції.
На запитання головуючого судді свідок зазначив, що спочатку почув стукіт у двері, а коли вже виходив на вулицю, чув сварку.

IV. Документи, висновки експертизи, речові докази

4.1 Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 20.07.2023, в якому зафіксовано звернення ОСОБА_12 до Дарницького УП ГУНП у м. Києві щодо застосування до нього предмета, схожого на пістолет, та пострілу поблизу квартири АДРЕСА_5 (арк.к.п. 69, т.1).

4.2 Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_13 , в якому зафіксовано звернення до поліції з повідомленням про події 20.07.2023. У заяві ОСОБА_13 зазначив, що під час виконання кур`єрського замовлення двері квартири № 263 відчинилися, після чого чоловік у тапочках направив на них предмет, схожий на пістолет, і здійснив постріл у стелю (арк.к.п. 70, т.1).

4.3 Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_14 , в якому зафіксовано звернення до поліції з повідомленням про події 20.07.2023. У заяві ОСОБА_14 зазначив, що під час виконання службових обов`язків за адресою: АДРЕСА_2 , отримав погрозу від ОСОБА_6 , який направив у бік правоохоронців предмет ззовні схожий на пістолет (арк.к.п. 71, т.1).

4.4 Рапорт оперативного чергового Дарницького УП від 20.07.2023 містить відомості про надходження виклику на лінію «102» щодо стрілянини за адресою: АДРЕСА_2 (арк.к.п. 72-73, т.1).

4.5 Рапорт працівників поліції ( ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 ), який містить відомості про те, що під час виходу з квартири ОСОБА_6 тримав у руках предмет, схожий на пістолет. У рапорті також зазначено, що подальші слідчі дії проводилися після фактичного затримання ОСОБА_6 , а фіксація здійснювалася за допомогою бодікамер № 88 та 89 (арк.к.п. 74, т.1).

4.6 Протокол огляду від 20 липня 2023 року, який проведений слідчим Дарницького УП ГУНП у м. Києві за участі понятих у коридорі 9 поверху будинку за адресою АДРЕСА_3 , встановлено обстановку місця події, зафіксовано розташування квартир № 261–264 , стан коридору та сходової клітини, а також виявлено сліди пострілу, а саме отвори в стіні та гільзу, що знаходилася на підлозі, які були оглянуті, зафіксовані шляхом фото та відеозйомки. До протоколу долучено фото таблицю із зображеннями як додаток до нього (арк.к.п. 75-81, т.1).

4.7 Протокол обшуку від 21 липня 2023 року, проведеного слідчим Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_33 як невідкладний, у період з 01 год. 55 хв. до 02 год. 10 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , у присутності понятих та із залученням спеціаліста, під час обшуку житлового приміщення було виявлено та вилучено три мобільних телефони: 1) марки SONY IMEI: НОМЕР_1 , з абонентським номером: НОМЕР_2 ; 2) телефон марки «Teeno» золотого кольору, IMEI: НОМЕР_3 , IMEI: НОМЕР_4 з абонентськими номерами: НОМЕР_5 та НОМЕР_6 ; 3) мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi» IMEI: НОМЕР_7 , IMEI: НОМЕР_8 з абонентськими номерами: НОМЕР_9 та НОМЕР_10 , які поміщено до спец пакету НІТУ № PSP1259379; 10 металевих предметів схожих на набої, які поміщено до спец. пакету НПУ № PSP1259378; дозвіл на зброю на ім?я ОСОБА_6 , який поміщено до спец. пакету НІПУ № PSP1259380; пристрій для відстрілу гумових куль марки «Форт 17Р», калібр 9 мм, № НОМЕР_11 та магазин до нього, який поміщено до спец. пакету № RIC2007333. Вилучені предмети були оглянуті, зафіксовані за допомогою фото- та відеозйомки, пред`явлені понятим та іншим учасникам обшуку, після чого упаковані, опечатані та направлені на зберігання (арк.к.п. 82-90, т.1).

4.8 Протокол затримання від 21 липня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_6 було затримано у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Під час особистого обшуку затриманого ОСОБА_6 було виявлено та вилучено посвідчення та грошові кошти, які поміщені до спец. пакетів за № 1259381 та 1259382. (арк.к.п. 101-104, т.1).

4.9 Дозвіл на зброю, відповідно до якого встановлено, що на ім`я ОСОБА_6 було видано дозвіл на зберігання та носіння пристрою для відстрілу гумових куль марки «Форт 17Р» (арк.к.п. 105-106, т.1).

4.10 Клопотання слідчого Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 21 липня 2023 року, погоджене із прокурором, про надання дозволу на проведення невідкладного обшуку в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 29, ч. 1 ст. 345 КК України, а також відшукання і вилучення знаряддя злочину, боєприпасів, мобільних телефонів та інших предметів, що мають значення для кримінального провадження (арк.к.п. 91-94, т.1).

4.11 Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року клопотання слідчого задоволено та надано дозвіл на проведення обшуку у зазначеній квартирі з метою виявлення, фіксації та вилучення речей і документів, які зазначені у клопотанні слідчого (арк.к.п. 95-96, т.1).

4.12 Ухвала слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року про накладення арешту на майно вилучене під час обшуку з метою забезпечення збереження речових доказів (арк.к.п. 107-110, т.1).

4.13 Постанова слідчої Дарницького УП ГУНП у м. Києва про визнання речових доказів від 21 липня 2023 року, відповідно до якого вилучені предмети, серед яких гільза, мобільні телефони, боєприпаси, дозвіл на зброю та пристрій «Форт 17Р», визнано речовими доказами у кримінальному провадженні (арк.к.п. 111-112, т.1).

4.14 Протокол огляду документів (відеозаписів) від 21 липня 2023 року, яким зафіксовано проведення огляду оптичного диска DVD-R з відеозаписами з нагрудних відеокамер працівників поліції № 88 та № 89 за подіями 20.07.2023. Детальний зміст відеозаписів з нагрудних відеокамер працівників поліції № 88 та № 89, а також їх доказове значення, буде наведено судом у мотивувальній частині вироку під час оцінки дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 345 КК України (арк.к.п. 115-120, т.1).

4.15 Постанова слідчого Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 21 липня 2023 року, якою оптичний диск DVD-R із відеозаписами з нагрудних камер № 88 та № 89 визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження (арк.к.п. 121, т.1).

4.16 Постанова слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 01 серпня 2023 року про призначення судово-балістичної експертизи з метою встановлення виду, характеристик та придатності до стрільби предмета схожого на пістолет (арк.к.п. 132-135, т.1).

4.17 Висновок судово-балістичної експертизи Київського НДЕКЦ МВС України від 28 серпня 2023 року № СЕ-19/111-23/42273-БЛ, відповідно до якого наданий на дослідження предмет є гладкоствольною вогнепальною зброєю промислового виготовлення самозарядним пістолетом «Форт 17Р», калібру 9 мм Р.А., який придатний до стрільби, при цьому надана гільза є стріляною гільзою пістолетного патрона калібру 9 мм Р.А., виготовленого промисловим способом, а її маркування тотожне маркуванню досліджених патронів. Крім того, встановлено, що зазначена гільза була відстріляна саме з наданого на дослідження пістолета «Форт 17Р» серії НОМЕР_12 калібру 9 мм Р.А (арк.к.п. 140-148, т.1).

4.18 Постанова про визнання речових доказів від 29 серпня 2023 року, відповідно до якої металеві предмети, зовні схожі на гільзу, патрони, пістолет «Форт 17Р» були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та передані на зберігання до камери схову речових доказів (арк.к.п. 149-150, т.1).

4.19 Протокол слідчого експерименту від 18 серпня 2023 року, проведеного слідчим СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві за участю потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Під час слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_13 на місці події відтворив свої дії та дії інших осіб, пояснив, де він перебував у момент виходу ОСОБА_6 з квартири, а також яким чином останній відштовхнув його біля ліфта. Після цього потерпілий вказав місце, де він разом із ОСОБА_12 перебували на колінах у під`їзді, а також де у цей час знаходився ОСОБА_6 , тримаючи в руках пістолет. Результати слідчої дії фіксувалися за допомогою відеозапису, який долучено до протоколу (арк.к.п. 160-163, т.1).

4.20 Протокол слідчого експерименту від 18 серпня 2023 року, проведеного слідчим СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві за участю потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Під час слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_12 на місці події відтворив свої дії та дії інших осіб, пояснив, де він перебував у момент виходу ОСОБА_6 з квартири, а також яким чином ОСОБА_6 відштовхнув ОСОБА_13 . Потерпілий вказав їхнє положення та місце, де вони перебували на колінах, а також пояснив, як ОСОБА_6 направляв пістолет у момент пострілу. Крім того, ОСОБА_12 показав, як він, непомітно для ОСОБА_6 , намагався зателефонувати до поліції та як на це реагував останній. Результати слідчої дії фіксувалися за допомогою відеозапису, який долучено до протоколу (арк.к.п. 164-167, т.1).

4.21 Ухвала слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2023 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_6 з визначенням розміру застави у сумі 80 520 грн (арк.к.п. 122, т.1).

4.22 Лист Державної установи «Київський слідчий ізолятор» від 25 липня 2023 року про звільнення ОСОБА_34 з-під варти у зв`язку з внесенням застави у визначеному судом розмірі (арк.к.п. 123, т.1).

4.23 Розписка від 27 липня 2023 року, якою підтверджено отримання ОСОБА_6 вилучених під час затримання посвідчення та грошових коштів (арк.к.п. 124, т.1).

4.24 Розписка від 30 серпня 2023 року, якою підтверджено отримання ОСОБА_6 вилучених під час обшуку мобільних телефонів як речових доказів (арк.к.п. 209, т.1).

4.25 Довідка КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» відповідно до якої ОСОБА_6 станом на 27.07.2023 під наглядом лікаря-психіатра не перебував (арк.к.п. 125, т.1).

4.26 Довідка Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» № 481597 від 31.07.2023, яка засвідчує, що ОСОБА_6 не перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом (арк.к.п. 126, т.1).

4.27 Особова картка Державної міграційної служби України містить анкетні та ідентифікаційні дані ОСОБА_6 (арк.к.п. 127, т.1).

4.28 Інформаційна довідка з обліково-реєстраційних баз МВС України (ОСК) містить відомості про попередні судимості ОСОБА_6 , призначені покарання, дати звільнення (арк.к.п. 128-131, т.1).

V. Мотиви суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим - рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (ст.ст. 91, 92 КПК України).

Обов`язок доказування цих обставин покладається на слідчого, прокурора.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 85 КПК України належним є доказ, який прямо чи не прямо підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Згідно з вимогами ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Особа визнається винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачення у якому їй висунуто, лише за одночасної наявності всіх обов`язкових елементів складу злочину.

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, а саме у хуліганстві, тобто e грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та було вчинене із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, передбаченому ч. 4 ст. 296 КК України, а також у погрозі вбивством працівникам правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, передбаченій ч. 1 ст. 345 КК України.

Відповідно до висунутого обвинувачення, 20 липня 2023 року ОСОБА_6 , перебуваючи у загальному коридорі багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2, у зв`язку з помилковим стукотом потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 до квартири, вийшов у коридор та, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, з мотивів явної неповаги до суспільства, застосував до потерпілих предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, примусив їх стати на коліна, здійснив постріл угору з пристрою для відстрілу гумових куль та завдав удару одному з потерпілих, спричинивши йому фізичний біль.
Крім того, за версією обвинувачення, того ж дня одразу ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, усвідомлюючи, що до нього прибули працівники поліції у форменому одязі для реагування на повідомлення про стрільбу та з метою його затримання, направив у їх бік пристрій для відстрілу гумових куль, чим висловив реальну погрозу вбивством, у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків.

У такий спосіб, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_6 були вчиненні інкриміновані йому діяння.

Суд, з урахуванням висунутого обвинувачення, вважає за доцільне розпочати мотивувальну частину вироку з перевірки наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а в подальшому надати оцінку наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, з одночасним наданням відповіді на доводи сторони захисту, заявлені протягом всього судового розгляду.

5.1 Щодо наявності у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України

Так, норми, передбачені статтею 296 КК України, - хуліганство (основний склад злочину) - визначають обсяг (стан, зміст, певну сукупність) суспільних відносин, які охороняються їх дією, й водночас визначають умови, характер, підстави застосування заходів примусу до суб`єктів, які порушили встановлений ними обов`язок утримуватися від учинення дій певного змісту.

Об`єктом захисту цих норм є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає у посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. 

При цьому суд бере до уваги, що хуліганство як кримінальне правопорушення, інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_6 за ознакою особливої зухвалості.

За ознакою особливої зухвалості хуліганством, яка інкримінована ОСОБА_6 у висунутому обвинуваченні, може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалося, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. 

Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку та моральності.

При цьому головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. 

Суд звертає увагу, що за зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших кримінальних правопорушень, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Отже, для кваліфікації діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

При цьому Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав про те, що зміст і спрямованість протиправного діяння має істотне значення для його правової оцінки і в кожному конкретному випадку визначається виходячи з місця, часу, тривалості, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного тощо. Така позиція щодо кримінально-правової оцінки діяння, передбаченого ст. 296 КК України, міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к).

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, суд, оцінюючи наведене обвинувачення, встановив із показань потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що вони, працюючи кур`єрами служби доставки їжі, здійснювали доставку замовлення за адресою: АДРЕСА_2. Як зазначили обидва потерпілі, замовлення необхідно було доставити до квартири № 261 , однак спочатку, помилившись номером квартири, вони натиснули на дзвінок квартири № 263 , а в подальшому постукали до неї, однак двері ніхто не відчинив. Після цього, зателефонувавши замовнику, вони з`ясували, що правильною є квартира № 261 , після чого замовлення було доставлено та закрито після передачі пакунка.

Зазначені обставини були викладені у першому абзаці висунутого обвинувачення за ч. 4 ст. 296 КК України та загалом не заперечувалися жодною зі сторін, у зв`язку з чим суд визнає їх встановленими.

Перед подальшим викладом мотивів суд робить важливе уточнення, що події, які є предметом судового розгляду, відбувалися (від початку до його завершення) у загальному коридорі (під`їзді) багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, на 9 поверсі. 

При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» громадським місцем є частина будь-якої будівлі чи споруди, яка є доступною або відкритою для населення постійно, періодично чи час від часу, у тому числі під`їзди будівель і споруд.

Таким чином, суд може констатувати, що вказані події відбувалися саме у громадському місці.

Продовжуючи аналіз встановлених обставин, суд встановив, що надалі як вказали потерпілі, після кількаразових стуків у квартиру, а за твердженням обвинуваченого після понад десяти стуків, з квартири вийшов сам ОСОБА_6 , тримаючи в руках пістолет, та попрямував у бік потерпілих, які на той момент перебували біля ліфта. Із показань потерпілих, а також з урахуванням результатів проведених слідчих експериментів, судом встановлено, що ОСОБА_6 відштовхнув ОСОБА_13 , який стояв ближче до нього, після чого, направляючи пістолет у бік обох потерпілих, змусив їх стати на коліна.

Зазначені обставини були викладені як другий абзац висунутого обвинувачення за ч. 4 ст. 296 КК України та, як зазначає суд, не заперечувалися обвинуваченим ОСОБА_6 , однак останній подавав їх як такі, що були спровоковані стукотом потерпілих у двері його квартири, що як він вважав були тригером для його подальших дій. При цьому у своїй вільній розповіді обвинувачений не згадав моменту, коли він змусив потерпілих стати на коліна, а на запитання прокурора допустив, що така обставина могла мати місце, однак точно її не пригадав.

Відтак, суд встановив, що потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 стали на коліна за вказівкою ОСОБА_6 , який, направляючи в їхній бік пістолет, вчинив зазначені дії, пов`язуючи їх, як він наполягав, зі стуком у двері його квартири. 

При цьому для суду є істотним те, що свідок ОСОБА_23 , яка проживає через стіну від квартири обвинуваченого, двері якої розташовані на відстані близько одного метра від його дверей, не чула жодних сторонніх звуків до моменту отримання замовлення, тоді як крики вона почула вже після цього (коли ОСОБА_6 вийшов із квартири), що буде детально оцінено судом надалі.

Отже, твердження обвинуваченого про те, що він вчинив зазначені дії у зв`язку з тим, що спав, а стукіт у двері став для нього підставою взяти пістолет та змусити осіб, які стукали, стати на коліна, суд оцінює як такі, що ґрунтуються на використанні незначного та непропорційного приводу.

При цьому матеріали кримінального провадження не містять відомостей про будь-які інші обставини, які могли б об`єктивно вимагати від обвинуваченого таких агресивних та активних дій. 

Навпаки, із отриманих судом показань, у тому числі обвинуваченого, вказують про те, що останній діяв із метою самоутвердження за рахунок приниження потерпілих, погрожуючи їм застосуванням пістолета за обставин, коли потерпілі не вчиняли будь-яких агресивних дій.

Надалі події розгорталися таким чином, що коли потерпілі перебували на колінах, обвинувачений почав вимагати у них документи для встановлення особи, що підтвердив і сам ОСОБА_6 . При цьому в певний момент обвинувачений завдав потерпілому ОСОБА_13 удару рукою в область голови, що підтвердив останній, так і інший потерпілий.

У висунутому обвинуваченні зазначено, що потерпілому було завдано удару рукою в область голови, внаслідок чого йому було спричинено фізичний біль.

Сторона захисту намагалася представити вказану дію як таку, що не є ударом, посилаючись на те, що потерпілі у своїх показаннях використовували термін підзатильник, а не удар, що на переконання сторони захисту, нібито спростовує сам факт застосування фізичного насильства. 

Проте з такими доводами суд погодитися не може, адже сам по собі спосіб опису потерпілими дій обвинуваченого, у тому числі використання слова підзатильник, не змінює фактичної суті вчиненого, оскільки йдеться про нанесення обвинуваченим фізичного впливу рукою в область голови потерпілого, що є ударом і в умовах, що склалися, знову ж таки не було зумовлено жодною необхідністю або причиною.

Після вказаного удару, у той час як обвинувачений вимагав у потерпілих документи для встановлення особи, а останні продовжували перебувати на колінах, потерпілий ОСОБА_12 намагався зателефонувати до поліції, що ним було детально відтворено під час проведення слідчого експерименту щодо способу та обставин, за яких він, приховуючи спроби виклику від обвинуваченого, здійснював відповідні дзвінки.

У цей момент ОСОБА_6 , перебуваючи у під`їзді, здійснив постріл у стелю з пістолета «Форт 17Р», спорядженого кулями калібру 9 мм, який, відповідно до висновку судово-балістичної експертизи, є гладкоствольною вогнепальною зброєю промислового виготовлення, придатною до стрільби. Крім того, експертом встановлено, що виявлена та вилучена під час огляду місця події гільза була відстріляна саме з наданого на дослідження пістолета «Форт 17Р» серії НОМЕР_12 калібру 9 мм Р.А.

Отже, суд вважає доведеним, яким саме предметом був здійснений постріл. 

Як пояснював обвинувачений, здійснення пострілу у під`їзді у присутності двох потерпілих, які перебували перед ним на колінах, було зумовлене тим, що один із них нібито кинувся у його бік, однак такі твердження були послідовно та однозначно заперечені обома потерпілими.

При цьому обвинувачений, обмежуючись загальними формулюваннями щодо начебто агресивних дій потерпілих, не зміг чітко вказати, хто саме з них ОСОБА_12 чи ОСОБА_13 вчинив такий маневр.

З урахуванням встановлених обставин, у тому числі того, що потерпілі (2003 та 2004 року народження) у зазначений момент перебували на колінах перед обвинуваченим, який тримав у руках зброю, суд вважає такі доводи обвинуваченого необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з логікою розвитку подій і дослідженими доказами, у зв`язку з чим не приймає їх до уваги.

Після того як обвинувачений здійснив постріл та, ознайомившись із документами потерпілих, повернув їх, події за участю потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 фактично завершилися, після чого останні очікували прибуття працівників поліції.

Сам обвинувачений ОСОБА_6 пояснював свої дії не лише наполегливим стукотом у двері, що вже було оцінено судом критично, а й тим, що він нібито підозрював потерпілих у причетності до збуту наркотичних засобів.

Суд не може залишити зазначені доводи без уваги, оскільки їм була приділена значна увага протягом всього судового розгляду, однак жодних даних на підтвердження таких тверджень стороною захисту суду надано не було. При цьому обвинувачений обмежився лише загальними та абстрактними посиланнями на те, що він протягом тривалого часу нібито бореться із збутом наркотичних засобів у нього в районі, не конкретизуючи жодних обставин, осіб чи подій, які б мали відношення до потерпілих у цьому кримінальному провадженні.

Зазначене суд наводить також з метою вже вкотре підкреслити те, що ситуація, у якій перебував обвинувачений, не вимагала вчинення будь-яких агресивних дій стосовно потерпілих, адже навіть у разі, якщо вони потурбували його під час сну, такі обставини не можуть бути виправданням застосування фізичного насильства та використання зброї.

Встановлені судом обставини демонструють як раз те, що поведінка ОСОБА_6 носила демонстративний характер та була спрямована на приниження потерпілих і самоутвердження за рахунок їх безпорадного становища, у тому числі шляхом примушування їх стояти на колінах, тривалого утримання у такому положенні, а також залишення поруч із ними власної собаки під час відходу до квартири, що також вказує і на свідоме протиставлення себе оточуючим, прояв зверхності та вираження явної неповаги до загальноприйнятих норм моралі та правил поведінки у суспільстві.

Хоча, обвинувачений ОСОБА_6 фактично і визнавав наявність у своїх діях ознак хуліганства, проте наполягав на тому, що тут йдеться про дрібне хуліганство, яке, на його переконання, підпадає під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Разом із тим, суд вважає, що дії ОСОБА_6 за своїм характером, способом вчинення та наслідками виходять за межі дрібного хуліганства, позаяк вони були пов`язані з демонстративним застосуванням вогнепальної зброї, примушуванням потерпілих до принизливої поведінки шляхом поставлення їх на коліна, здійсненням пострілу у громадському місці та нанесенням удару одному з потерпілих.

Поруч із цим, поведінка обвинуваченого не носила спонтанного чи короткочасного характеру, притаманного адміністративному правопорушенню, а тривала протягом значного проміжку часу.

Так, потерпілі послідовно зазначали, що події від моменту відкриття обвинуваченим дверей власної квартири і до того часу, коли він їх відпустив, тривали близько 15 хвилин, тоді як свідок ОСОБА_23 (яка знаходилась поруч у кв. № 261 ) за власними відчуттями оцінила тривалість цих подій щонайменше у 10 хвилин.

Також поведінка ОСОБА_6 супроводжувалася послідовним загостренням агресивних дій та була спрямована на залякування і приниження потерпілих, що саме вказує на особливу зухвалість та підвищений рівень суспільної небезпечності діяння, що виключає можливість їх кваліфікації як адміністративного правопорушення та обґрунтовує застосування кримінально-правової оцінки.

Аналогічної позиції дійшов і Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 05 листопада 2024 року у справі № 759/8667/21, в якій зазначено, що застосування пристрою для відстрілу гумових куль у громадському місці за відсутності реальної загрози життю чи здоров`ю особи не є виправданим самозахистом та не виключає складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, навіть у випадку, коли конфлікт був спровокований потерпілим. 

При цьому у цьому кримінальному провадженні судом навіть не встановлено жодних агресивних чи протиправних дій з боку потерпілих, які б вимагали вказаного самозахисту, що додатково підтверджує необґрунтованість доводів сторони захисту та наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 ознак кримінально караного хуліганства.

Таким чином, суд визнає доведеним, що в діях ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а доводи сторони захисту про адміністративний характер вчиненого є необґрунтованими та такими, що спростовуються встановленими судом фактичними обставинами вказаного кримінального провадження.

5.2 Щодо наявності у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України

Після встановлення та визнання судом доведеним факту вчинення ОСОБА_6 хуліганства, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд переходить до оцінки його подальших дій з точки зору наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України.

Частиною 1 статті 345 КК України встановлена кримінальна відповідальність за погрозу вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна щодо працівника правоохоронного органу, а також щодо його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Об`єктом злочину за ст. 345 КК України є особиста безпека особи. З об`єктивної сторони злочин виявляється в обіцянці потерпілому позбавити його життя. Така обіцянка може бути усною, письмовою, висловленою мімікою і жестами, демонстрацією зброї тощо.

Реальність підстави побоюватися здійснення погрози визначається потерпілим з урахуванням змісту погрози, місця, часу та обстановки її висловлення, характеру попередніх стосунків винного з потерпілим тощо. 
Проте закон не вимагає, щоби погроза була висловлена публічно.

Злочин вважається закінченим з моменту здійснення погрози вбивством, яку сприйнято потерпілим як реальну. Якщо винна особа, наприклад, висловила погрозу вбивством у своєму листі, а потерпілий лист не отримав, то йдеться про замах на злочин, передбачений ст. 129 КК України (загальний злочин по відношенню до ст. 345 КК України із спеціальним суб`єктом).

Суб`єкт цього злочину загальний, а суб`єктивна сторона характеризується умислом: винний усвідомлює, що погрожує вбивством, що ця погроза здатна викликати у потерпілого побоювання за своє життя, і бажає бо свідомо припускає настання такого наслідку. 

Суд встановив, що після вчинення обвинуваченим зазначених хуліганських дій потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_12 (перший виклик), а також свідком ОСОБА_23 (другий виклик), було викликано працівників поліції для реагування на подію.

З показань потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_22 судом встановлено, що на виклик щодо стрільби у під`їзді багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 , вони прибули у складі групи з трьох працівників поліції, а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_22 та ОСОБА_35 , після чого піднялися на 9 поверх будинку.

Подальші події були зафіксовані на нагрудні відеокамери працівників поліції № 88 та № 89, які були отримані у встановленому законом порядку на підставі відповідного запиту начальника слідчого відділу Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_36 , оглянуті у порядку, передбаченому КПК України, та в подальшому досліджені у судовому засіданні за участі сторін, у тому числі потерпілого ОСОБА_14 .

Як вбачається з відеозаписів із нагрудних відеокамер працівників поліції, після прибуття на 9 поверх будинку поліцейські підійшли до дверей квартири № 263 , у якій проживав ОСОБА_6 , кілька разів постукали у двері та здійснили дзвінок. Через кілька хвилин двері квартири були відчинені обвинуваченим, який, тримаючи в руках пістолет марки «Форт 17Р», направив його у бік працівників поліції та висловив команду «стояти» із використанням нецензурної лексики, що підтверджується відеозаписами з бодікамер, а також показаннями потерпілого ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_22 .

Зі свого боку обвинувачений ОСОБА_6 пояснював свої дії тим, що, відчинивши двері квартири, він побачив осіб у чорному одязі, яких спочатку сприйняв за потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , а вже згодом, усвідомивши, що перед ним працівники поліції, перебував у розгубленому стані, у зв`язку з чим зачинився у квартирі та почав телефонувати своїм побратимам.

Отже, обвинувачений фактично не заперечує сам факт спрямування пістолета у бік працівників поліції, які перебували за дверима квартири, однак заперечує усвідомлення того, що перед ним знаходилися працівники поліції під час виконання ними службових обов`язків. 

Разом із тим, вказані доводи суд визнає недоведеними та такими, що підлягають критичній оцінці з огляду на таке.

Так, дійсно при кваліфікації дій за зазначеною статтею Особливої частини КК України, важливим є встановлення інтелектуального моменту умислу особи, а саме розуміння винним двох обов`язкових складових: по-перше, усвідомлення особою, що опір вчиняється саме працівникові правоохоронного органу; по-друге, усвідомлення, що такий працівник виконує, покладені на нього законом функції. Така позиція узгоджується зі сталою практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанова ККС ВС у справі № 759/14950/17 від 15 січня 2020 року).

Судом встановлено, що з перегляду відеозапису з нагрудної відеокамери працівника поліції № 89 «20230720192405MEDIA_ID89.MP4» у проміжку часу з 01 хв. до 03 хв. вбачається, що працівники поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_22 , перебуваючи навпроти дверей квартири № 263 , були одягнені у формений одяг із розпізнавальними знаками Національної поліції України, у бронежилетах та зі штатною табельною зброєю, після чого протягом зазначеного часу неодноразово стукали у двері та здійснювали дзвінки у дверний дзвінок, постійно перебуваючи безпосередньо навпроти дверного вічка квартири ОСОБА_6 .

Крім того, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово сам зазначав, що у його квартирі встановлені камери відеоспостереження, спрямовані у бік під`їзду, що надавало йому можливість у будь-який момент спостерігати за особами, які перебували біля дверей його квартири.

Викладене говорить про те, що обвинувачений ОСОБА_6 мав можливість і здатність усвідомлювати, хто саме перебуває біля дверей його квартири та з якою метою, що і мало місце в цьому випадку.

Зазначений висновок додатково підтверджується тим, що безпосередньо за нетривалий проміжок часу до прибуття працівників поліції, ОСОБА_6 вчинив хуліганські дії стосовно потерпілих із використанням вогнепальної зброї та здійснив постріл у під`їзді, що зумовлювало очікування прибуття правоохоронних органів для реагування на повідомлення про стрільбу.

А тому, твердження обвинуваченого про те, що він не усвідомлював факту перебування перед дверима його квартири працівників поліції під час виконання ними службових обов`язків, суд оцінює як такі, що не відповідають встановленим фактичним обставинам та спростовуються дослідженими доказами.

Надалі судом встановлено, що після виходу обвинуваченого та здійсненого ним маневру із спрямуванням пістолета у бік працівників поліції останні у повному складі групи миттєво відбігли та сховалися за стіною ліфтового холу, використовуючи її як укриття, тоді як ОСОБА_6 зі свого боку швидко повернувся до квартири та зачинився у ній.

Суд зазначає, що на відеозаписах із нагрудних відеокамер працівників поліції на жодному з фрагментів безпосередньо не зафіксовано моменту спрямування ОСОБА_6 зброї, однак на зазначених відеозаписах також не зафіксовано і самого обвинуваченого. 

Водночас у цьому випадку визначальною для суду є реакція працівників поліції, які одразу після виходу ОСОБА_6 з квартири та виголошення ним команди «стояти» із застосуванням нецензурної лексики негайно відбігли від дверей та зайняли укриття, що вказує про сприйняття ними реальної загрози застосування вогнепальної зброї. 

Додатково враховане судом і те, що одразу після цього, як вбачається з відеозаписів з бодікамер, працівники поліції по рації викликали додаткову групу, повідомляючи про спрямування на них зброї.

Зазначене не викликає у суду сумнівів щодо фактичного існування вказаних обставин, особливо з урахуванням того, що сам обвинувачений не заперечував факту виходу до дверей із пістолетом у руках та подальшого повернення до квартири, заперечуючи лише усвідомлення того, що перед ним перебували працівники поліції, що вже було предметом окремої оцінки суду.

У цьому кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_6 інкримінується погроза вбивством працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Захист наполягав на тому, що ОСОБА_6 не висловлював будь-яких погроз працівникам поліції, а тому його дії не можуть підпадати під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України.

Суд вже зазначав вище і повторить, що:
«Реальність підстави побоюватися здійснення погрози визначається потерпілим з урахуванням змісту погрози, місця, часу та обстановки її висловлення, характеру попередніх стосунків винного з потерпілим тощо. Проте закон не вимагає, щоби погроза була висловлена публічно». 

У теорії кримінального права закріплено, що погроза має бути дійсною, існувати як акт поведінки людини в об`єктивному світі, а не в уяві потерпілого. 

Дійсність погрози свідчить про обґрунтованість реакції на неї з боку потерпілого. Водночас дійсність виступає як протилежність погрози уявній, такій, що фактично не існує. Тому будь-які «уявні» погрози не можуть розглядатися як злочин. Будучи закріпленою в законі реальність погрози підлягає обов`язковому встановленню.

Там, де погроза закріплена як самостійний склад злочину: у ч 1 ст. 345, 346, 350, 377, 398, 405 КК України, її реальність визначається особливим характером взаємовідносин винного і потерпілого, залежністю вираження погрози від діяльності останнього.

Обґрунтованість побоювання потерпілого від погрози має підтверджуватись доказами, які були зібрані по справі. 
Це означає, що суб`єктивна думка потерпілого стосовно характеру дій, якими йому погрожують, має знайти свою підставу і обґрунтування в об`єктивній обстановці. Тут треба враховувати обставини, які стосуються об`єктивної сторони діяння, змісту погрози, взаємовідносин між винним і потерпілим, характеристики особи винного та ін.

Так, у цьому випадку суд зазначає, що працівники поліції прибули на місце події за викликом як потерпілих, так і мешканки будинку ОСОБА_23 , які під час звернення повідомляли про неадекватний стан особи, що здійснила постріл у під?їзді. 
Крім того, працівникам поліції додатково була надана інформація про те, що ОСОБА_6 є учасником бойових дій та має при собі зброю, що підтверджується рапортами працівників поліції, а також показаннями допитаних у судовому засіданні працівників поліції.

Отже, за обставин, коли працівники поліції прибули на виклик до особи, яка має при собі зброю та за короткий проміжок часу до цього вже здійснила постріл у громадському місці, несподіваний вихід ОСОБА_6 з квартири із пістолетом, спрямованим у бік працівників поліції, об`єктивно створив реальну загрозу їх життю та здоров`ю, що і зумовило їх негайну реакцію у вигляді відходу за укриття, повідомлення по рації про спрямування на них зброї та виклику підкріплення.

При цьому суд звертає увагу, що хоча обвинувачений не висловлював словесної погрози саме вбивством, його дії за конкретних обставин за своїм змістом та способом вчинення полягали саме у погрозі вбивством із використанням вогнепальної зброї, яку потерпілий ОСОБА_14 та свідок ОСОБА_22 сприйняли як реальну, а не уявну.

З урахуванням наведеного суд також бере до уваги, що ОСОБА_6 , будучи учасником бойових дій та маючи відповідний досвід поводження зі зброєю, не міг не усвідомлювати характер своїх дій, а також небезпечні наслідки спрямування зброї у бік працівників поліції під час виконання ними службових обов`язків.

У цьому ж контексті суд критично оцінює доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що у разі наявності в нього наміру на вчинення протиправних дій щодо працівників поліції він би їх реалізував, а відтак його дії не можуть розцінюватися як погроза.

Для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 345 КК України не має значення, чи розраховував винний реалізувати погрозу щодо працівника правоохоронного органу або його близьких родичів (постанова ККС ВС у справі № 678/1353/22 від 22 квітня 2025 року). 

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставин із урахуванням досліджених доказів, а саме того, що дії ОСОБА_6 у виді виходу з квартири з направленою у бік працівників поліції вогнепальною зброєю, виголошення команди «стояти» із застосуванням нецензурної лексики, а також попереднього здійснення пострілу у під`їзді, були сприйняті потерпілими ОСОБА_14 та ОСОБА_22 як реальна загроза їх життю та здоров`ю, що підтверджується їх негайною реакцією укриття та викликом підкріплення, суд дійшов висновку, що злочин за ч. 1 ст. 345 КК України є закінченим. 

Відтак, суд визнає доведеним та встановленим наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України.

При цьому суд зазначає, що всі інші обставини, зафіксовані на нагрудних відеокамерах працівників поліції після вказаних подій, виходять за межі висунутого обвинувачення. 

Показання свідків сторони захисту ОСОБА_27 та ОСОБА_29 стосуються подальших дій працівників поліції, у тому числі з приводу затримання ОСОБА_6 та проведення обшуку його квартири, які відбувалися приблизно через дві години після інкримінованих йому подій. 

У зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до положень ст. 91 КПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню та оцінці у межах цього кримінального провадження.

У свою чергу, з приводу доводів ОСОБА_6 про незаконні дії працівників поліції, суд звертає увагу на те, що обвинувачений не звертався до Державного бюро розслідувань із відповідними заявами про можливі порушення з боку правоохоронних органів та не порушував питання їх перевірки у встановленому законом порядку судом.

При цьому сам обвинувачений послідовно вказував, що такі дії ймовірно мали місце вже після інкримінованих йому подій, а отже не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з висунутим обвинуваченням та не є предметом цього судового розгляду.

5.3 Щодо окремих заперечень сторони захисту на письмові матеріали

Даючи оцінку доводам сторони захисту про недопустимість доказів, суд вважає за необхідне зазначити про підхід, за яким він здійснює оцінку доказів з точки зору допустимості.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року по справі № 756/10060/17:
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, має насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Застосування статті 87 КПК України при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.

Суд вважає за необхідне звернути окрему увагу на вимоги кримінального процесуального закону щодо критеріїв визнання доказів допустимими (недопустимими):
- частиною 1 ст. 86 КПК України передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом;
- критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК України) містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає; належний суб`єкт збирання доказів; належна процесуальна форма.

Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону.

Питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості. 

При цьому оцінка доказів передбачає їх відповідний аналіз у всій сукупності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК України).

Таким чином, при визнанні того чи іншого доказу недопустимими суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу.

Суд звертає увагу на те, що кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК України порядку проведення окремих процесуальних дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими.

Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК України як підстави для визнання фактичних даних недопустимими як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік. 

У кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. 

Тому кожний доказ має оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.

Так, відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Себто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура) - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний Суд України, постанова від 16 березень 2017 року у справі № 671/463/15-к).

Судом встановлено, що у цьому кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 такий порядок, встановлений КПК України дотримано, а тому суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом у цьому вироку докази, згідно зі ст.ст. 85, 86 КПК України, є належними та допустимими.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК України.

При формуванні таких висновків суд виходив з такого.

У постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що названі норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Також у постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Касаційний кримінальний суд Верховного Суду зазначав, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК України до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

У згаданій постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до ч. 2 або 3 ст. 87 КПК України, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. 

Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції України та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, суд зауважує, що виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо, не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд вказав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Отже, порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Зазначивши про підхід, за яким суд здійснив оцінку доказам з точки зору допустимості, суд далі детально по кожній вимозі захисника надав оцінку її доводам.

Сторона захисту послідовно наполягала на тому, що проведення обшуку за місцем проживання обвинуваченого відбулося без наявності підстав для його проведення як невідкладної слідчої дії, вказуючи, що орган досудового розслідування не мав правових підстав для проникнення до житла без попереднього отримання ухвали слідчого судді.

Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 466/525/22. 

Відповідно до цієї правової позиції:
1) Слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи в невідкладних випадках, зокрема з метою врятування матеріальних об`єктів (майна), що потенційно можуть мати значення речових доказів у кримінальному провадженні, від прогнозованого знищення, втрати. 
2) У контексті ч. 3 ст. 233 КПК України про невідкладність такого випадку свідчать дані про реальну загрозу знищення, втрати майна. У клопотанні про надання дозволу на обшук у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, наданих на його обґрунтування матеріалах, в ухвалі слідчого судді, постановленій ех post factum, має бути вказано, які саме обставини на момент проникнення свідчили, що зволікання може спричинити знищення речових доказів, що відомості про загрозу їх знищення, втрати давали підстави сприймати її як реальну. 
3) В аспекті реалізації правил ч. 3 ст. 233 КПК України, недотримання вказаних вище приписів закону, невиконання вимоги про невідкладне звернення до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку, за відсутності об`єктивних перешкод звернутися з відповідним клопотанням якнайшвидше після закінчення проведення слідчої розшукової дії, є підставою до відмови слідчим суддею в легалізації обшуку ех post factum.

Даючи оцінку законності проведення обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд враховує, що відповідне клопотання слідчого було подане до слідчого судді невідкладно після проведення обшуку. 

Сам обшук завершився 21 липня 2023 року, о 02 год. 20 хв., тобто вже поза межами робочого часу Дарницького районного суду м. Києва. 

З урахуванням цього, до суду слідчий звернувся зранку наступного дня 21 липня 2023 року. Вже 24 липня 2023 року, за результатами його розгляду слідчий суддя, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про наявність підстав для проведення обшуку без попереднього дозволу суду.

Відтак, слідчий суддя, здійснюючи передбачений законом досудовий судовий контроль, на підставі наданих слідчим матеріалів всебічно перевірив наявність обставин, що обумовлювали необхідність проведення обшуку без ухвали суду, і дійшла висновку про правомірність його проведення в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України.

Окремо суд звертає увагу, що після здійснення пострілу у під`їзді, а згодом і після спрямування зброї у бік працівників поліції, ОСОБА_6 зачинився у власній квартирі, де сховав використаний ним пістолет, та протягом тривалого часу не допускав нікого до квартири. Навіть після того, як обвинувачений вийшов із квартири, у ній залишалася свідок ОСОБА_27 , що очевидно унеможливлювало контроль за збереженням предметів, які могли мати значення речових доказів у кримінальному провадженні.

Отже, ризик втрати, знищення або приховування речового доказу у виді пристрою для відстрілу гумових куль та боєприпасів до нього, був цілком реальним. При цьому з огляду на характер інкримінованих дій, попереднє застосування зброї у громадському місці існувала очевидна необхідність невідкладного з`ясування питань законності зберігання вказаної зброї та можливого знаходження у квартирі інших подібних предметів із урахуванням наявної у працівників поліції інформації про військовий досвід обвинуваченого.

Тому, суд висновує, що в цьому випадку дії слідчих щодо проведення невідкладного обшуку були обумовлені реальною потребою забезпечення збереження речових доказів і відповідали вимогам кримінального процесуального закону.

Захист також наполягав, що обшук у квартирі ОСОБА_6 був проведений у нічний час без наявності належних підстав для невідкладності, що є грубим порушенням вимог КПК України, із чим, однак, суд не може погодитись. 

За загальним правилом, всі слідчі (розшукові) дії повинні проводитись у денний час доби. Це правило випливає із наступної загальної вимоги до проведення слідчих (розшукових) дій, яка полягає у забороні проводити слідчі (розшукові) дії у нічний час (з 22 до 6 години). Проте, враховуючи специфіку діяльності органів досудового розслідування, законодавець встановив виняток із названого загального правила про заборону, дозволивши у невідкладних випадках проводити слідчі (розшукові) дії і у нічний час, а саме коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного (ч. 4 ст. 223 КПК України). 

Суд зазначає, що з огляду на наявність підстав, які вказували про можливість втрати речових доказів (пістолета та набоїв до нього) у разі відтермінування проведення обшуку на інший день, суд визнає, що проведення обшуку в житлі за місцем проживання ОСОБА_6 у нічний час (у період з 01 год 55 хв до 02 год 10 хв) було обумовлено невідкладним випадком, у зв`язку з чим порушень вимог ч. 4 ст. 223 КПК України не встановлено.

Найголовнішим є те, що проведення обшуку у нічний час було зумовлене діями ОСОБА_6 , який спочатку сам зачинився у своїй квартирі, а згодом, коли вийшов із помешкання, дав вказівку свідку ОСОБА_27 зачинитися у квартирі та не відчиняти двері, що змусило працівників поліції вживати додаткових заходів для потрапляння до квартири. 

За таких обставин суд порушень у діях працівників поліції не вбачає.

Окрім цього, захисник звертав увагу суду на суперечності між показаннями працівників поліції та відеозаписами з бодікамер № 88 та № 89, у тому числі щодо часу прибуття, кількості осіб, які піднімалися на поверх, та хронології подій, адже за висунутим обвинуваченням дії ОСОБА_6 були вчинені у проміжок часу між 20:10 до 20:30, а на бодікамерах зафіксований час 19:27. Як вважав захисник, такі розбіжності ставлять під сумнів достовірність відповідних відеозаписів.

Дійсно, на відеозаписах із бодімер зафіксовано час, який не повністю співпадає з часовими межами, наведеними у формулюванні обвинувачення у різницю в годину.

Разом із тим, такі розбіжності не вказують про недостовірність відеозаписів, адже з пояснень працівників поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_22 вбачається, що фіксація часу на нагрудних відеокамерах залежить від технічних налаштувань пристрою та може не відповідати фактичному часу події, що не було спростовано стороною захисту.

Крім того, зазначені розбіжності у часі та кількості осіб, які прибували на місце події, не стосуються суті інкримінованих ОСОБА_6 дій, а саме факту спрямування ним вогнепальної зброї у бік працівників поліції, що зафіксовано на відеозаписах у частині поведінки правоохоронців та підтверджено їхніми послідовними показаннями та самим ОСОБА_6 .

Тому, наведені стороною захисту розбіжності носять формальний характер, не впливають на встановлення обставин кримінального правопорушення та не спростовують доведеності вини ОСОБА_6 .

На підставі викладеного, оцінюючи всі доводи сторони захисту щодо недопустимості, неналежності та недостовірності доказів, суд не вбачає у наданих стороною обвинувачення доказах істотних порушень прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення докази є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та взаємозв`язку достатніми для визнання доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

VI. Висновки суду за результатами оцінки доказів та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого

Суд у цьому кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 оцінював надані докази безпосередньо, а саме провівши під час судового розгляду допит потерпілих, свідків сторони обвинувачення та захисту, заслухав версію подій обвинуваченого, досліджував письмові матеріали провадження, висновки експертизи тощо. 

Судом була надана можливість сторонам кримінального провадження всебічно брати участь у допиті вказаних осіб та надавати заперечення щодо зібраних органом досудового розслідування доказів. 

Відповідно до ст. 94 КПК України достатніми є докази, які в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування в конкретному провадженні за положеннями ст. 91 цього Кодексу. 

Сторона обвинувачення, на яку покладено тягар доведення висунутого обвинувачення, подала суду істотні докази та достатні пояснення стосовно обставин, за яких відбулось вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінальних правопорушень.

Суд, дотримуючись вимог ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів (письмових матеріалів, показань потерпілих, свідків та пояснень обвинуваченого) - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень доведеною, що ніяк не можна вважати припущенням суду, а є сукупністю вагомих підстав для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, на підставі повного та безпосереднього дослідження зібраних у провадженні доказів суд дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296; ч. 1 ст. 345 КК України.

Суд вважає доведеною та правильною кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 :
- за ч. 4 ст. 296 КК України щодо хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненого із застосуванням предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень;
- за ч. 1 ст. 345 КК України щодо погрозі вбивством працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

З урахуванням викладеного, суд переходить до вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 

VII. Призначення покарання

Положення КК України встановлюють, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. 

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ст.ст. 50, 65 КК України).

Варто вказати, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 

Однак, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання має бути домірним вчиненому.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про його особу, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжкого та тяжкого злочинів, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого (заперечив вину), особу обвинуваченого, а саме: зрілого віку, страждає на ряд тяжких захворювань, має на утриманні мати похилого віку, раніше не судимого, є постраждалим учасником Революції Гідності, проходив військову службу в зоні проведення АТО, є учасником бойових дій, має постійне місце проживання.
Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, не встановлено.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, суд вважає за можливе призначити покарання у виді позбавлення волі в межах, наближених до мінімальних санкцій відповідних частин ст. 296 та 345 КК України, зважаючи на дані про особу обвинуваченого, який є учасником бойових дій та раніше не судимою особою, страждає на ряд тяжких захворювань та має на утриманні мати похилого віку тощо.

Водночас суд враховує і те, що обвинуваченим ОСОБА_6 протягом короткого проміжку часу було вчинено два самостійних суспільно небезпечних діяння, які полягали у грубому порушенні громадського порядку з особливою зухвалістю та у погрозі вбивством працівникам правоохоронного органу із застосуванням зброї. Такі дії вказують про підвищений рівень суспільної небезпечності поведінки обвинуваченого та відсутність у нього належної критичної оцінки власних дій, тому призначене покарання обвинуваченому слід відбувати реально.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК України (призначення покарання за сукупністю злочинів) остаточне покарання обвинуваченому буде визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

У зв?язку із наведеним, запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 у вигляді застави до набрання вироком законної сили слід залишити без зміни, після набрання вироком законної сили скасувати та повернути заставодавцю, що були внесені за нього 25 липня 2023 року, на підставі ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2023 року у розмірі 80 520 грн.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_6 у порядку виконання цього вироку. 

На підставі ч. 5 ст. 72 КК слід також зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 20 до 25 липня 2023 року включно.

VIII. Щодо заявленого цивільного позову

У цьому кримінальному провадженні потерпілий ОСОБА_12 звернувся з позовом до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди на суму 150 000 грн.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , то суд переходить до розгляду питання щодо вказаного цивільного позову.

Сторона захисту послідовно зі стадії підготовчого судового засідання вказувала, що цивільний позов про стягнення моральної шкоди у розмірі 150 000 грн поданий з порушенням вимог процесуального закону, оскільки потерпілим ОСОБА_12 не сплачено судовий збір та не доведено підстав для звільнення від його сплати, а тому позов не може бути розглянутий по суті та підлягає залишенню без розгляду. 

Суд не може погодитись із такими доводами.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. (ч. 4 ст. 128 КПК України).

Водночас, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 125 КПК України).

ЦПК України містить ряд вимог до змісту та реквізитів позовної заяви, недотримання яких може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення в порядку ч. 1, 3 ст. 185 ЦПК України, але вказані вимоги мають застосовуватися із урахуванням специфіки кримінального провадження та не суперечити засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 125 КПК України).

Себто, вимоги статті 175 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви в кримінальному провадженні застосовуються в обмеженому вигляді з урахуванням перерозподілу тягаря доказування, перетину предмету доказування у кримінальному та цивільному провадженні за позовом про відшкодування шкоди, завданої злочином.

Правові наслідки недотримання вказаних вимог, передбачені ст. 187 ЦПК, України у вигляді залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви, можуть бути застосовані судом у кримінальному провадженні лише у разі, якщо такі недоліки унеможливлюють або суттєво перешкоджають розгляду цивільного позову по суті із прийняттям одного з рішень, передбачених ст. 129 КПК України, адже надмірний формалізм до форми та змісту позовної заяви у кримінальному провадженні порушує право особи, що постраждала від злочину, на доступ до правосуддя.

При цьому права та обов`язки цивільного позивача, цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду (ч. 2 ст. 61, ч. 2 ст. 62 КПК України).

У той же час, відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 713/1275/16-к, судом встановлено, що згідно з пунктом 6 частини 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із Законом. Виходячи з наведеного цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.

Тим самим, у розрізі позиції ККС ВС у справі № 713/1275/16-к цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.

Так, потерпілий ОСОБА_12 заявив цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, який мотивований тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 він зазнав значних душевних страждань, погіршення психоемоційного стану, порушення сну, тривожності, страху за власну безпеку та безпеку близьких, що негативно вплинуло на його життя і трудову діяльність. У зв`язку з цим, просив стягнути зі ОСОБА_6 на його користь моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_6 під час судового розгляду заперечив вимоги цивільного позову у повному обсязі.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. 

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не має приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц).

За наслідками проведеного судового розгляду суд встановив, що внаслідок вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення потерпілому ОСОБА_12 справді була заподіяна моральна шкода, яка полягає у пережитих ним негативних емоціях та почутті страху зумовлених протиправною поведінкою ОСОБА_6 .

Разом із тим, оцінюючи заявлений розмір моральної шкоди, суд виходить з вимог розумності, виваженості та справедливості, а також враховує характер і ступінь моральних страждань потерпілого, відсутність будь-яких даних про тривале порушення його звичного способу життя, необхідність звернення за спеціалізованою медичною або психологічною допомогою, а також відсутність будь-яких доказів негативних наслідків для його соціального чи професійного життя.

Суд також бере до уваги характер кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, ступінь вини обвинуваченого, а також те, що заподіяна моральна шкода не супроводжувалася заподіянням тілесних ушкоджень чи іншими наслідками для потерпілого ОСОБА_12 .

З огляду на викладене, суд вважає, що заявлений розмір моральної шкоди у сумі 150 000 грн є явно завищеним та таким, що не відповідає встановленим у вказаному провадженні обставинами. 

Водночас суд визнає за необхідне компенсувати потерпілому завдану моральну шкоду у розмірі 7 000 грн, що, на переконання суду, є достатнім та співмірним характеру і наслідкам вчиненого кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_12 .

IX. Ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухвалені вироку

9.1 Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальній конфіскації підлягають, у тому числі, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, які належать обвинуваченому.

Як встановлено судом, під час вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296 та ч. 1 ст. 345 КК України, ОСОБА_6 використовував пристрій для відстрілу гумових куль марки «Форт 17Р», калібру 9 мм, заводський номер НОМЕР_11 , який належить саме обвинуваченому, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Вказаний предмет був безпосередньо використаний як знаряддя вчинення злочинів, у тому числі для залякування потерпілих, здійснення пострілу у громадському місці та погрози вбивством працівникам правоохоронного органу.

З урахуванням вимог п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування спеціальної конфіскації до пристрою для відстрілу гумових куль марки «Форт 17Р», калібру 9 мм, заводський номер НОМЕР_11 , боєприпаси (патрони калібру 9 мм Р.А.) та магазин до пристрою для відстрілу гумових куль, як до знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

9.2 Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні за проведення експертизи підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави.

9.3 Долю речових доказів у провадженні слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

9.4 Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись статтями 89, 94, 100, 368-371, 373, 374 КПК, суд

засудив:

1. ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим: 
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки;
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 визначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишити без зміни, після набрання вироком законної сили скасувати та повернути заставодавцю, що були внесені за нього 25 липня 2023 року, на підставі ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2023 року у розмірі 80 520 грн.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_6 у порядку виконання цього вироку, що набрав законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 20 до 25 липня 2023 року включно.

2. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково. 

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду у розмірі 7 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави витрати, здійснені під час досудового розслідування, за проведення експертизи матеріалів, речовин і виробів (висновок експерта від 28 серпня 2023 року № СЕ-19/111-22/42273-НЗПРАП) в розмірі 7 170,00 грн.

4. Після набрання вироком законної сили речові докази у кримінальному провадженні, а саме:
- три мобільних телефони: 1) марки SONY IMEI: НОМЕР_1 , з абонентським номером: НОМЕР_2 ; 2) телефон марки «Teeno» золотого кольору, IMEI: НОМЕР_3 , IMEI: НОМЕР_4 з абонентськими номерами: НОМЕР_5 та НОМЕР_6 ; 3) мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi» IMEI: НОМЕР_7 , IMEI: НОМЕР_8 з абонентськими номерами: НОМЕР_9 та НОМЕР_10 , залишити ОСОБА_6 як власнику за належністю, скасувавши арешт накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року;
- посвідчення учасника постраждалого внаслідок «Революції гідності» на ім?я ОСОБА_6 та грошові кошти у сумі 16,10 грн, залишити останньому як власнику за належністю;
- дозвіл на зброю на ім?я ОСОБА_6 , знищити, скасувавши арешт накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року;
- оптичні носії інформації, на яких міститься відеозаписи обшуку від 21.07.2023, слідчих експериментів від 18.08.2023 та відеозаписи з нагрудних камер № 88 та № 89 від 20.07.2023, зберігати у матеріалах кримінального провадження.

5. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України конфіскувати в дохід держави гладкоствольну вогнепальну зброю промислового виготовлення, самозарядний пістолет «Форт 17Р», калібру 9 мм Р.А., № НОМЕР_11 , магазин та 10 набоїв до нього, металевий предмет з-зовні схожий на гільзу калібру 9 мм, скасувавши арешт накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року.

6. Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

7. Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя         ОСОБА_1