ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року	Львів	Справа № 140/14615/24 пров. № А/857/22214/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
суддя у І інстанції Шепелюк В.Л., 
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення 28 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо відмови листами від 28.10.2024 №1387, від 02.12.2024 №1730 на заяви ОСОБА_1 від 17.10.2024 та від 15.11.2024 у нарахуванні та виплаті щомісячного додаткового виду грошового забезпечення – щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.05.2013 по 08.06.2013 у відповідності до норм частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889, наказу Міністерства оборони України від 15.11.2010 №595, «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України». 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячний додатковий вид грошового забезпечення – щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 31.05.2013 по 08.06.2013 у відповідності до норм частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889, наказу Міністерства оборони України від 15.11.2010 №595, «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України», з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 у справі №140/14615/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у період з 31.05.2013 по 08.06.2013 (період перебування позивача поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 31.05.2013 №126 (по стройовій частині) ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889.
При цьому рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 у справі №460/6314/20 визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 31.05.2013 №126 (по стройовій частині) в частині утримання майора ОСОБА_1 поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 21.08.2024 №275 (по стройовій частині) скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 31.05.2013 №126 щодо тимчасового утримування поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_3 майора ОСОБА_1 , заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Таким чином, оскільки пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 31.05.2013 №126 скасовано, а матеріалами справи підтверджено, що позивачу з квітня 2013 року здійснювалось нарахування та виплата щомісячної додаткової грошової винагороди, то відмова ІНФОРМАЦІЯ_5 у нарахуванні та виплаті такої грошової винагороди є протиправною. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 від 07.06.2013 №132 позивач виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 з проведенням розрахунку при звільненні. Отже, після ознайомлення з наказом про виключення зі списків особового складу вважається, що позивач повинен був дізнатися про те, що йому не було виплачено грошове забезпечення у відповідному розмірі. Враховуючи те, що позивач просить нарахувати та виплатити щомісячний додатковий вид грошового забезпечення – щомісячну додаткову грошову винагороду – за період з 31.05.2013 по 08.06.2013, строк звернення до суду пропущений, без надання доказів причини пропуску строку звернення до суду.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 25.12.2009 №276 (по стройовій частині) капітана ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.12.2009 №764 на посаду заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 , 25.12.2009 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29.12.2009 №278 (по стройовій частині) капітана ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.12.2009 №764 на посаду заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 , наказано вважати таким, що 29.12.2009 справи по посаді прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.
Надалі між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 (майором, заступником військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 ) було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що набрав чинності з 18.08.2010. Строк дії контракту п`ять років.
Як слідує з витягу з наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.05.2013 №298 (по особовому складу), майора ОСОБА_1 , заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_7 , призначено офіцером відділу оперативної підготовки оперативного управління штабу ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 07.06.2013 №132 (по стройовій частині) майора ОСОБА_1 , який знаходився поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.05.2013 №298 на посаду офіцера відділу оперативної підготовки оперативного управління штабу ІНФОРМАЦІЯ_8 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав, 08.06.2013 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження військової служби у штаб ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 у справі №460/6314/20, яке набрало законної сили 17.06.2024, визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 31.05.2013 №126 (по стройовій частині) у частині утримання майора ОСОБА_1 поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_3 .
На виконання вказаного рішення суду начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 винесено наказ від 21.08.2024 №275, яким скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 31.05.2013 №126 щодо тимчасового утримування поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_3 майора ОСОБА_1 , заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 .
17.10.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 31.05.2013 по 08.06.2013 та надати розрахунок такої винагороди за вказаний період.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідь на вказану заяву листом від 28.10.2024 №1387 повідомив позивача, що питання стосовно виплати щомісячної додаткової винагороди за період з 31.05.2013 по 08.06.2013 не розглядалось судом, а відтак підстав для проведення цієї виплати немає.
15.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації та заявою, у якій, зокрема, покликаючись на скасування пункту 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 31.05.2013 №126, просив нарахувати і виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 31.05.2013 по 08.06.2013 та надати розрахунок цієї винагороди.
Листом від 02.12.2024 №1730 відповідач вказав позивачу, що у відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.10.2024 №1387 на попередній запит його було проінформовано, що питання щодо виплати щомісячної додаткової винагороди за період з 31.05.2013 по 08.06.2013 не розглядалось судом, а відтак підстав для проведення такої виплати немає.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті щомісячного додаткового виду грошового забезпечення – щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.05.2013 по 08.06.2013, позивач звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII).
Статтею 1 цього Закону визначено, що соціальний захист військовослужбовців – діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Як визначено частиною 2 статті цього ж Закону, до складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Абзацами 1, 2 частини четвертої вказаної статті встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі – Постанова №889) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 цієї ж Постанови установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення.
Пунктом 2 Постанови №889 визначено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством надзвичайних ситуацій та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
Як слідує з апеляційної скарги відповідача, такий не заперечує право позивача на виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, а лише стверджує про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом. 
З цього приводу апеляційний суд зазначає таке.
З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України), Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23 (постанова від 21.03.2025).
У зазначеній постанові Судова палата дійшла висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).
Початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19.07.2022) необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Виходячи з наведеного, суд констатує, що Судова палата сформувала єдиний підхід до нових змін в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, а саме: такі зміни не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належить працівнику за період до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.
Повертаючись до обставин справи, що розглядається, суд зауважує, що позивачем заявлено вимоги про виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 за період з 31.05.2013 по 08.06.2013.
Оскільки спірні правовідносини, що охоплюють період з 31.05.2013 по 08.06.2013, виникли до 19.07.2022, то вони регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом № 2352-IX, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає. 
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі № 140/14615/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар