ОКРЕМА ДУМКА (частково розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.

Справа № 216/5141/23
Провадження № 61-17621св24

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.  ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовними вимогами до російської федерації (далі - рф): (1) визнати повномасштабну збройну агресію рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України й експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областях і АРК, геноцидом Українського народу; (2) стягнутиз рф 1 990 149,79 дол. США відшкодування майновоїшкоди та 5 200 000,00 грн відшкодування моральної шкоди. Мотивувала, зокрема, так:
- за інформацією газети «The Washington Post» і компанії «Нафтогаз України» за час незаконної окупації Криму та Донецької області рф присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по 1 родовищу урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні;
- за підрахунками експертів «Нафтогаз України» Україна втратила 63 % покладів вугілля, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % родовищ металів і 33 % родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу;
- як повідомила газета «The Washington Post», із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадської аналітичної компанії «SecDev», рф взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйонів доларів США, і це лише половина доларової вартості 2 209 родовищ;
- «акціонери» України, яким є Український народ, тобто громадяни України, понесли збитки на суму 36 трильйонів 700 мільярдів доларів США, тобто на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва та споживання хліба населенням України у 2020 році без урахування населення на тимчасово окупованих територіях, які за час окупації добровільно набули громадянство рф і з урахуванням 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон (як зазначила Державна служба статистики України за І півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 000 тон, а за весь 2020 рік становитиме 746 000 тон; середньостатистична кількість споживання хліба на одну людину становить 88,38 кг/рік (2020) без урахування населення на тимчасово окупованих територіях);
- незаконною експропріацією зазначених природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей рф порушила низку прав і основоположних свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і Протоколів до неї, що зумовило завдання позивачці майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США та моральної шкоди в розмірі 5 200 000 грн.
2. 10 липня 2024 року суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, згідно з яким у задоволенні позову відмовив.
3. 21 листопада 2024 року апеляційний суд задовольнив частково апеляційну скаргу позивачки: скасував рішення суду першої інстанції у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди й ухвалив у цій частині нове - про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з рф на користь позивачки 100 000,00 грн такого відшкодування; в іншій частині позовних вимог відмовив.
4. Позивачка подала касаційну скаргу. Просила скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу скерувати на новий розгляд до іншого районного суду. Однією з підстав для касаційного оскарження було те, що апеляційний суд належно не повідомив позивачку про судове засідання 10 липня 2024 року.
5. 11 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, згідно з якою касаційну скаргу позивачки задовольнив частково: скасував постанову апеляційного суду, а справу скерував до останнього на новий розгляд. Мотивував так: 
- у матеріалах справи немає жодних доказів належного повідомлення позивачки чи її представника про дату, час і місце призначеного на 10 липня 2024 року судового засідання, на якому суд першої інстанції ухвалив заочне рішення;
- подання представником позивачки заяви про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки не виключає необхідності повідомляти позивачку про дату, час і місце судового засідання;
- позивачка на це звертала увагу в апеляційній скарзі, однак апеляційний суд на ці доводи не дав відповіді та не звернув увагу на те, що пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення за відсутності у матеріалах справи підтвердження належності повідомлення учасника справи про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник обґрунтував апеляційну скаргу такою підставою.

ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
6. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
7. За змістом вказаних приписів суд має надавати лише ефективний захист порушеним правам позивача. Це завдання має перевагу над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі. Національна судова система не призначена для того, щоби «продукувати» судові рішення, які неможливо виконати, якщо за змістом такі рішення підлягають примусовому виконанню. У випадку продовження такого «продукування» ми матимемо (і вже маємо) так звану інфляцію судових рішень. Так само судова система не призначена для того, щоб під виглядом вирішення юридичного спору у цивільному судочинстві фактично вирішувати питання щодо дотримання або порушення державою-відповідачем вимог Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього.
8. Позивачка у касаційній скарзі правильно звернула увагу на те, що за змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Наявність саме такого спору є підставою для відкриття провадження у справі, а встановлення відсутності спору - підставою для закриття провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
9. Первинне, що мали з`ясувати суди попередніх інстанцій, - це те, чи є у позивачки як громадянки України юридичний спір із рф щодо кваліфікації як геноциду Українського народу «повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України й експропріації рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областях і АРК». Позивачка наполягала у касаційній скарзі на тому, що вказана вимога була основною, бо від її задоволення мало залежати стягнення з відповідача відшкодування. Тому Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 400 ЦПК України, незважаючи на доводи та вимоги касаційної скарги, мав з`ясувати, чи поширюється юрисдикція судів України на розгляд зазначеної «основної» вимоги.
10. Позивачка, як видно з матеріалів справи, не вчиняла дії, спрямовані на виконання постанови апеляційного суду в частині задоволених вимог. Але у разі повного чи часткового задоволення майнових вимог їй ще випаде нагода це зробити. І саме на стадії виконання відповідного судового рішення буде можливо оцінити користь для держави-відповідача (!) від розгляду та вирішення справи так, як це зробили суди попередніх інстанцій (хоча суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, але він першим допустив порушення фундаментальних принципів судочинства, внаслідок чого унеможливив без усунення відповідних порушень виконання у будь-якій країні світу ймовірного судового рішення про задоволення майнових вимог, а апеляційний суд на ці порушення не звернув увагу).
11. Захист цивільних прав буде позбавлений властивості ефективності, якщо суд ухвалює рішення, яке завідомо не можна виконати ні в Україні, ні в жодній іноземній юрисдикції. У разі ухвалення національними судами таких судових рішень страждає авторитет вітчизняного правосуддя. Страждає як в Україні (громадяни якої раніше чи пізніше зіткнуться з проблемою того, що ухвалені її судами рішення не відновлюють права, на порушення рф яких вони скаржаться), так і за кордоном, де потенційно можна би було ставити питання про виконання рішення національного суду про стягнення з рф відшкодування шкоди, якщо би суд в Україні дотримав фундаментальні принципи цивільного судочинства.
12. Стосовно вимог про відшкодування шкоди, то значну частину міркувань, викладених далі у цій окремій думці, я вже висловив в окремій думці (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122253201) щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року в близькій за змістом (аналогічній) справі № 216/5657/22 за позовом ОСОБА_2 до рф. З огляду на те, що факти порушень принципів справедливого судочинства, які негативно вплинуть на виконуваність рішення суду у разі задоволення майнових вимог, тривають, змушений ще раз викласти відповідні аргументи. Вони спрямовані на те, щоб за умови повного чи часткового задоволення цих вимог уможливити виконання такого рішення. У разі неврахування судом наведених міркувань відповідне судове рішення є завідомо таким, що не може бути виконаним у жодній юрисдикції світу.

ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
(1) Щодо вимоги «визнати повномасштабну збройну агресію рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України й експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областях і АРК, геноцидом Українського народу»
13. На мій погляд, у частині цієї вимоги Верховний Суд мав скасувати судові рішення обох інстанцій і закрити провадження у справі, оскільки таку вимогу не можна розглядати за правилами жодного виду судочинства через відсутність у позивачки відповідного юридичного спору з рф.
14. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (речення перше частини третьої статті 124 Конституції України).
15. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
16. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).
17. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їхнє вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
Однак, визначаючи предметну юрисдикцію, суди повинні зважати не тільки на суб`єктний склад учасників спору, але й на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, зміст заявлених вимог, характер спірних правовідносин і суттєві обставини справи (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2025 року у справі № 757/29209/22-ц (пункти 27-30)).
18. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство саме для такого захисту (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
19. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
20. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
21. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
22. Обраний спосіб захисту цивільного права або інтересу має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Якщо ж заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (пункт 23), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2025 року у справі № 757/29209/22-ц (пункт 26), від 22 січня 2026 року у справі № 670/729/22 (пункт 70)).
23. Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
24. Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45), від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (пункт 30), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року у справі № 670/729/22 (пункт 72)).
25. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні «вимоги про визнання» фактично тому, що Верховна Рада України у Заяві «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» вже визнала дії рф в Україні геноцидом. Апеляційний суд навів суттєво інші мотиви, вказавши на те, що визнання дій рф геноцидом можливе у компетентному суді після проведення відповідного розслідування. Однак залишив рішення суду першої інстанції без змін.
26. Позивачка не є суб`єктом міжнародного права й учасницею міжнародних відносин. Розгляд справи відбувається у суді за правилами цивільного судочинства. Жодне цивільне право за означеною вище вимогою позивачка не захищає. Відмова у задоволенні такої вимоги у конкретній справі означає, що в іншій справі таку вимогу суд може за наявності підстав задовольнити. Тоді як насправді суди неповноважні розглядати та вирішувати питання, які взагалі не належать до їхньої юрисдикції.
27. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
28. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).
29. Тому слід було скасувати оскаржені судові рішення в частині вимоги «визнати повномасштабну збройну агресію рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України й експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областях і АРК, геноцидом Українського народу» та закрити провадження у справі, оскільки розгляд відповідної вимоги не належить до юрисдикції судів.
30. Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати правомірну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
31. Відсутність у позивачки юридичної можливості заявляти означену позовну вимогу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права, зокрема щодо оцінки злочину геноциду. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається тим, що позивачка має можливість заявити та доводити вимоги про відшкодування шкоди.

(2) Щодо вимог про стягнення з рф відшкодування шкоди
32. Слід пам`ятати, що у разі повного чи часткового задоволення майнових вимог рішення суду про стягнення коштів із рф неможливо було б виконати в Україні. За певних умов для цього могла би бути використана іноземна юрисдикція, яка допускає насамперед так званий деліктний виняток (tort exception) із правила про судовий імунітет держави. Однак для того, щоб можливість такого виконання була не уявною, а ймовірною, важливо як належно обґрунтувати підстави для застосування зазначеного винятку, так і дотримати всі гарантії справедливого судового розгляду щодо відповідача.

(2.1) Щодо деліктного винятку з принципу про судовий імунітет держави-відповідача
33. Згідно з цим винятком держава не має імунітету щодо відшкодування шкоди, яку вона завдала на території держави суду. Проте помилково встановлювати у конкретній справі відсутність такого імунітету в рф виключно на підставі того, що це держава-агресор, яка порушує норми міжнародного права, і що Верховний Суд, починаючи з постанови від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, уже сформулював висновок про цю відсутність. Застосовуючи деліктний виняток, слід приділяти максимально уваги аналізу становища саме позивача як потерпілого від дій рф. Звуження мотивів суду лише до того, що за умов агресії проти України у рф судового імунітету немає, так би мовити, за замовчуванням, є недостатнім обґрунтуванням деліктного винятку для мети виконання судового рішення:
34. Суд першої інстанції взагалі обійшов питання про судовий імунітет рф, а апеляційний суд обмежився цитуванням висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 про те, що оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за завдані позивачці збитки.
35. За наведеного обґрунтування відсутності у конкретній справі судового імунітету в рф негативний вплив останньої саме на позивачку ніби не має юридичного значення. Інакше кажучи, немає жодного обґрунтування зв`язку дій рф зі становищем позивачки для вирішення питання про можливість застосування деліктного винятку. На моє переконання, такі недоліки мотивації судового рішення ставлять під загрозу можливість його виконання за кордоном у разі задоволення вимог про відшкодування шкоди. Лише констатації того, що рф зневажила суверенітет України, є державою-агресором і порушником багатьох норм міжнародного права, недостатньо для того, щоб застосувати деліктний виняток. Для такого застосування суд має приділити увагу становищу конкретного позивача внаслідок дій держави-відповідача (у цій справі - питанню про те, як саме позивачка постраждала від конкретних діянь рф).
36. Верховний Суд не перевірив правильність застосування судами деліктного винятку, бо передав справу на новий розгляд до апеляційного суду. Але, на мою думку, з огляду навіть на те, що мова йде про справу за участі іноземної держави як сторони (новели для української правової системи, починаючи з 2022 року), слід було відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України дати відповідні вказівки апеляційному суду не лише в частині оцінки належності повідомлення позивачки про судове засідання у суді першої інстанції.

(2.2) Щодо гарантій справедливого судового розгляду
(2.2.1) Загальні міркування
37. Станом на цей час (і, як можна припустити, у майбутньому теж) рішення національних судів про стягнення відшкодування шкоди з рф не будуть виконані в Україні. Так само ці рішення прогнозовано не вдасться виконати на території рф. Тому чи не єдиним можливим варіантом для їхнього виконання може бути використання іншої іноземної юрисдикції. Вказане не означає, що відповідні рішення українських судів будуть виконані у будь-якій іноземній юрисдикції, проте є можливість звернутися до деяких із них зокрема з огляду на визнання у певних правових системах «деліктного винятку» із судового імунітету держави. Я не знайомий із інформацією про те, що до цього часу будь-який із позивачів, якому суд в Україні задовольнив вимоги до рф про відшкодування шкоди, звертався до суду іншої, ніж рф, іноземної юрисдикції для того, щоб спробувати виконати таке рішення національного суду. Проте, ухвалюючи ці рішення, не слід забувати, що вони мають бути виконуваними, а для цього повинні узгоджуватися, зокрема, з гарантіями справедливого правосуддя.
38. Для того, щоб іноземний суд мав підставу визнати та надати дозвіл на виконання рішення суду України, він має переконатися у тому, що вказані гарантії забезпечили суди, які розглядали справу. Зокрема мова йде про гарантування верховенства права, рівності сторін і змагальності. У цьому контексті важливо, що за загальним правилом для визнання та надання дозволу на виконання іноземного судового рішення суд держави виконання з`ясовує, чи був обізнаним про судове провадження відповідач (чи отримав ухвалу про відкриття провадження у справі й інші процесуальні документи, чи був ознайомленим із позовною заявою, чи мав можливість подати відзив на неї, чи знав про час і місце проведення судових засідань тощо). 
39. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін (пункти 1, 2, 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
40. Загальновизнано, що елементами верховенства права (правовладдя) є, зокрема, законність, юридична визначеність, заборона свавілля та доступ до правосуддя (пункти 41-44, 46, 48, 51-52, 53-54 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).
41. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша - третя статті 12 ЦПК України).
42. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 3 і 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
43. За змістом наведених приписів суд України, якому відомо про відсутність у нашої держави дипломатичних відносин із рф і якому відповідно відомо про неможливість використання каналів поштового зв`язку для інформування рф про провадження у справі за позовом про відшкодування нею шкоди, на мій погляд, зобов`язаний:
- роз`яснити позивачеві як стороні, яка ініціювала вирішення судом справи та може бути зацікавленою у подальшому виконанні судового рішення у разі задоволення позову, право (можливість) самостійно інформувати державу-відповідача в особі її органів державної влади (наприклад, президента, парламенту, уряду, міністерства юстиції, міністерства оборони) про провадження у справі в українському суді;
- попередити позивача про наслідки неповідомлення держави-відповідача про провадження у справі для можливості виконання судового рішення в іноземній юрисдикції.
44. Слідуючи роз`ясненню суду, позивач надсилатиме на відомі електронні адреси органів влади рф або на офіційні сторінки цих органів у соціальних мережах повідомлення щодо провадження у справі (за бажанням переклавши всі документи), починаючи з ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками, і закінчуючи рішенням суду, яке набрало законної сили. Докази такого інформування (роздруківки електронних листів, знімки екрана з повідомлень у соціальних мережах тощо) позивач долучатиме до матеріалів справи. Належність повідомлення рф про всі дії позивача та українського суду у справі оцінюватиме суд держави виконання, до якої позивач звертатиметься із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення суду України.
45. Роз`ясненням позивачеві зазначених можливостей суд в Україні, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприятиме обом учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. Для позивача таке сприяння необхідне з метою, зокрема, забезпечення можливого виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь цієї сторони, а для держави-відповідача - з метою дотримання загальних гарантій справедливого судочинства щодо участі у судовому провадженні, реалізації можливості висловитися стосовно позову та провадження в українському суді тощо.
46. Якщо ні суд, ні позивач не інформують рф як державу-відповідача про провадження у справі (не надсилають ухвалу про відкриття провадження у справі, позовну заяву з додатками, не надають строк для надання відзиву, не повідомляють про час і місце судового розгляду тощо), відсутні підстави вважати, що гарантії верховенства права, рівності всіх учасників перед законом і судом, а також змагальності сторін дотримані. Відповідно судове рішення, ухвалене в Україні з такими порушеннями засад цивільного судочинства, навряд чи може бути виконаним в іншій державі.
47. Виключно повідомлень про судові засідання на вебсторінці суду, а також згадок в ухвалах суду про те, що слід надіслати ці судові рішення й інші документи всім учасникам справи, на мій погляд, недостатньо для дотримання судом гарантій справедливого судочинства у справі за участі держави-відповідача, з якою в України відсутні дипломатичні відносини. У разі пред`явлення рішення національного суду про задоволення позову в іншій державі для визнання та надання дозволу на виконання суд держави виконання буде оцінювати те, наскільки сумлінно виконувався обов`язок щодо забезпечення відповідачеві можливостей ознайомитися з вимогами до нього, надати щодо них заперечення, заявити клопотання, взяти участь у судових засіданнях, оскаржити судові рішення тощо.
48. Крім того, зауважу, що хибною є вказівка у супровідних листах суду першої інстанції та Верховного Суду на те, що «місцезнаходженням» рф є «03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 27». Цю адресу місцезнаходження посольства рф в Україні ні юридично, ні фактично не можна вважати адресою рф (хоча би з огляду на відсутність дипломатичних відносин із Україною). Пишучи таке у всіх інстанціях із повним усвідомленням того, що у закритій будівлі за вказаною адресою немає відповідача, суди не сприяють виконанню завдань цивільного судочинства й унеможливлюють в майбутньому виконання їхніх рішень у разі задоволення позову. Проте немає такого сприяння і у випадку, коли суд узагалі ігнорує наявність іншої сторони справи як адресата процесуальних документів, судових рішень тощо, обмежуючись в ухвалах «ритуальною» вказівкою самому собі «про дату, час та місце розгляду справи повідомити учасників справи».
49. Зауважу, що немає жодного висновку Верховного Суду про те, що у справах, в яких позивач визначив рф відповідачем, слід ігнорувати гарантії справедливого судового розгляду щодо такого відповідача. Вочевидь такого висновку не може бути. Тоді за відсутності у матеріалах справи будь-яких даних про те, що позовну заяву, ухвалу про відкриття провадження у справі, судові виклики та повідомлення, судові рішення, апеляційну та касаційну скаргу позивач або суд надсилали державі-відповідачеві, чи можна взагалі вважати, що рф як держава-відповідач була залучена до участі у справі? Якщо так, то що дозволяє про це стверджувати? Лише те, що у позовній заяві позивач вказав рф відповідачем? Але ні він сам, ні суди всіх інстанцій не повідомили відповідача про провадження у справі.

(2.2) Питання дотримання гарантій справедливого судочинства у цій справі
50. Зверну увагу виключно на провадження у Верховному Суді, маючи на увазі, що у судах попередніх інстанцій ситуація з дотриманням вказаних гарантій нічим не краща: у матеріалах справи відсутні дані про надсилання відповідачеві касаційної скарги та судових рішень. Верховний Суд як державний орган об`єктивно цього не може зробити, а позивачка не дбає про власний інтерес у майбутньому виконанні судового рішення, самостійно відповідного відправлення не робить, доказів такого надсилання не надає.
51. Вважаю, що наведених процесуальних порушень, які нівелюють гарантії справедливого судового розгляду і, на мою думку, унеможливлять виконання в іноземній юрисдикції рішення суду у разі подальшого задоволення майнових вимог, можна уникнути, якщо суди виконають вимоги пунктів 3 і 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, а саме з огляду на відсутність в України з рф дипломатичних відносин:
- роз`яснюватимуть позивачці можливість самостійно інформувати державу-відповідача в особі її органів державної влади про провадження у справі в українському суді, зокрема надсилати на відомі електронні адреси органів влади рф або на офіційні сторінки цих органів у соціальних мережах заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань і всі судові рішення з подальшим наданням суду доказів такого інформування рф (роздруківок електронних листів, знімків екрана з повідомленнями у соціальних мережах тощо);
- попередять позивачку про наслідки неповідомлення держави-відповідача про провадження у справі для можливості виконання судового рішення в іноземній юрисдикції.

IV. ВИСНОВОК
52. З огляду на викладене вважаю, що касаційну скаргу позивачки слід було задовольнити частково: 
(1) скасувати постанову апеляційного суду;
(2) скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимоги визнати повномасштабну збройну агресію рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України й експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областях і АРК, геноцидом Українського народу та закрити провадження у справі в частині цієї вимоги;
(3) справу в частині вимог про відшкодування шкоди спрямувати на новий розгляд до апеляційного суду.

Суддя Д. А. Гудима