ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 911/2568/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О.,

представників учасників справи:
позивача - Мітченко К.В.,

відповідача - Дубравська Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
на ухвалу Господарського суду Київської області від 13 жовтня 2025 року (суддя Черногуз А. Ф.),
постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю. Б., судді: Мальченко А. О., Тищенко А. І.) та
додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 січня 2026 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю. Б., судді: Мальченко А. О., Тищенко А. І.)
у справі № 911/2568/25
за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг"
про стягнення 9 586 924,57 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог та клопотання відповідача про залишення позову без розгляду

1. Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - Аеропорт, позивач, скаржник) 11 серпня 2025 року звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (далі - Товариство, відповідач) про стягнення 9 586 924,57 грн, з яких: 3 142 720,26 грн основного боргу; 1 586 213,19 грн інфляційних втрат, 362 299,67 грн 3% річних, 4 495 191,45 грн пені та 500 грн штрафу, обґрунтованих неналежним виконанням генеральної угоди про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування від 30 травня 2014 року № 37.1-14/4-02 (далі - генеральна угода).

2. Товариство подало 01 вересня 2025 року до суду клопотання про залишення позову без розгляду на підставі пункту 7 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, Кодекс), обґрунтоване тим, що сторони уклали додаткову угоду № 1 про передачу цього спору на вирішення міжнародного арбітражу (м. Стокгольм, Швеція) (пункт 10.3. додаткової угоди від 05 грудня 2024 року № 1 до генеральної угоди з арбітражним застереженням, далі - арбітражна угода) та з посиланням на те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про втрату чинності, недійсність або невиконуваність арбітражної угоди.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, постанови та додаткової постанови апеляційної інстанції

3. Ухвалою Господарського суду Київської області від 13 жовтня 2025 року у справі № 911/2568/25, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2025 року, клопотання Товариства задоволено, позов Аеропорту до Товариства про стягнення зазначеної суми коштів залишено без розгляду.

4. Ухвала суду, з висновками якої погодився і суд апеляційної інстанції, мотивована наявністю чинної, нескасованої додаткової угоди № 1 з арбітражним застереженням, за змістом якої сторони узгодили, що будь-який спір, суперечка або претензія, у т.ч., що стосуються дійсності, недійсності, порушення, зміни чи розірвання генеральної угоди, підлягають розгляду та вирішенню в арбітражі м. Стокгольм (Швеція) згідно з Регламентом арбітражу Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольма. Місцевий господарський суд врахував обставини звернення відповідача з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду до початку розгляду справи по суті, але до подання ним (Товариством) першої заяви щодо суті спору, та з урахуванням дійсності, чинності арбітражної угоди, яка може бути виконана та встановлює компетенцію арбітражного суду на розгляд цього спору між сторонами і водночас виключає можливість його розгляду державним судом (тобто, наявні всі умови для передачі вказаного спору на розгляд міжнародного арбітражу), що за висновком судів є підставою для задоволення вказаного клопотання відповідача та залишення позову без розгляду на підставі пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України.

5. Товариство 29 грудня 2025 року звернулося до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просило стягнути з Аеропорту 90 000 грн витрат на правову допомогу за супровід в суді апеляційної інстанції.

6. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 27 січня 2026 року заяву Товариства задоволено частково, стягнуто з позивача на користь відповідача 20 000 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, а в іншій частині заяви відповідача відмовлено, з мотивів невідповідності заявленого розміру критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, а також з урахуванням неспівмірності заявленого розміру зі складністю справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Аеропорт звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:
1) скасувати ухвалу місцевого господарського суду, залишену без змін постановою апеляційного господарського суду та передати справу до Господарського суду Київської області для продовження розгляду;
2) скасувати додаткову постанову в частині, якою задоволено заяву Товариства про розподіл судових витрат на правничу допомогу та ухвалити постанову, якою повністю відмовити у задоволенні заяви Товариства про розподіл судових витрат на правничу допомогу.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. У поданій касаційній скарзі Аеропорт, з посиланням на абзац другий частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, а саме: статті 55 Конституції України, частини третьої статті 2 Нью-Йоркської конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року (далі - Нью-Йоркська конвенція) та статті 8 Закону "Про міжнародний комерційний арбітраж", а також порушення норм процесуального права: статті 2, пункту 7 частини першої статті 226 та статті 236 ГПК України.

9. Доводи скаржника узагальнено зводяться до неповного дослідження судами попередніх інстанцій генеральної угоди та арбітражної угоди на предмет їх чинності, дійсності та виконуваності. Скаржник стверджує про помилковість висновків судів про автономність арбітражної угоди та вважає, що така припинила свою дію разом із генеральною угодою - 31 грудня 2024 року, оскільки є невід`ємною її частиною. В арбітражній угоді (у розділі 10 генеральної угоди) відсутні умови щодо строку її чинності, але такі умови містяться у пункті 6.1. генеральної угоди, частиною якої є арбітражна угода, а тому такий строк чинності арбітражної угоди, на думку позивача, збігається зі строком чинності генеральної угоди, зазначеним вище. Суди, стверджуючи про відсутність свідчення про втрату чинності та недійсності арбітражної угоди, оскільки вона є автономною, не зважили на те, що зміст самої арбітражної угоди не містить строку її дії (періоду чинності). Оспорювані судові рішення не містять належного обґрунтування (щодо умов та періоду часу, в межах якого арбітражна угода вважається юридично обов`язковою для сторін, породжуючи для сторін відповідні права та обов`язки), яким керувалися суди стосовно чинності такої арбітражної угоди, а лише містять висновок про її автономність від генеральної угоди. При цьому позивач стверджує про помилковість судових висновків щодо дійсності арбітражної угоди, зважаючи, що обидві сторони знаходяться на території України, зареєстровані в Україні, та виконання генеральної угоди, предметом якої є надання послуг позивачем відповідачу за плату виключно на території України. За вказаних обставин, скаржник вважає, що відсутні підстави вважати про можливість передачі спору на розгляд міжнародного арбітражу, визначеного сторонами умовами пункту 10.3. арбітражної угоди, тому ухвала місцевого суду про задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та постанова апеляційного господарського суду, якою вказана ухвала залишена без змін, підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Господарського суду Київської області.

10. На обґрунтування вимог касаційної скарги на додаткову постанову суду апеляційної інстанції Аеропорт посилається на порушення апеляційним судом положень статей 126, 129 ГПК України в контексті неналежного дослідження обставин справи, згідно з якими: предметом апеляційного розгляду був перегляд ухвали місцевого суду про залишення позову без розгляду, тобто перегляд рішення суду суто з процедурного питання, пов`язаного з рухом справи в суді першої інстанції, а не розгляд справи по суті заявлених позовних вимог; відповідачем не надано достатньо доказів, зокрема, рахунку, для підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції, а наведений перелік наданих послуг, який міститься у звіті про надану правничу допомогу та додатковій угоді до договору про надання правничої допомоги, на думку скаржника, не підтверджують здійснення відповідних витрат відповідача; не враховано фінансового становища позивача, який, будучи суб`єктом цивільної авіації, вже 4-й рік отримує значні збитки через зупинення своєї основної діяльності, що пов`язано з повномасштабним вторгненням на територію України, та провівши значну роботу по підготовці процесуальних документів і здійснивши участь у судових засіданнях у цій справі, як у першій, так і в другій інстанціях, не заявляв про компенсацію витрат на правничу допомогу, на відміну від відповідача.

Доводи іншого учасника справи, заяви / клопотання

11. Товариство у відзиві на касаційну скаргу просить, касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, з посиланням на їх обґрунтованість, - без змін.

12. Крім того, у відзиві на касаційну скаргу Товариство просить стягнути з Аеропорту судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом касаційної скарги, орієнтовний розмір яких складає 40 000 грн та докази понесення яких будуть надані в межах встановлених процесуальним законодавством строків.

13. Від Аеропорту надійшло до Суду заперечення проти відзиву на касаційну скаргу, яке з огляду на положення статті 42 ГПК України, Суд долучив до матеріалів справи та оцінює його у межах статті 300 ГПК України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

14. Верховний Суд ухвалою від 25 лютого 2026 року відкрив касаційне провадження у справі № 911/2568/25 за касаційною скаргою Аеропорту на ухвалу Господарського суду Київської області від 13 жовтня 2025 року, постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2025 року та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 січня 2026 року на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 ГПК України.

15. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

16. Згідно з частиною другою статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Джерела права. Оцінка доводів касаційної скарги та висновків судів першої та апеляційної інстанцій

17. Предметом касаційного перегляду є ухвала місцевого господарського суду про задоволення клопотання відповідача та залишення позову без розгляду на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України, залишена без змін постановою апеляційного господарського суду та додаткова постанова апеляційного господарського суду про часткове задоволення заяви відповідача щодо компенсації витрат на правничу допомогу за апеляційний супровід.

Щодо питання про задоволення клопотання відповідача та залишення позову без розгляду на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України

18. Правові підстави укладення арбітражної угоди (застереження) визначають Закон України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та стаття 22 ГПК України, яка передбачає право сторін на передачу спору на розгляд третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу.

19. Положення частини шостої статті 4 ГПК України встановлює, що угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається. До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом.

20. За змістом частини другої статті 1 Закону "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися, зокрема: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном; спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

21. Відповідно до частини першої статті 7 Закону "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

22. Спори, передбачені пунктом 3 частини першої статті 20 цього Кодексу, що виникають з договору, можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу лише на підставі арбітражної угоди, укладеної між юридичною особою та всіма її учасниками (частина друга статті 22 ГПК України).

23. Як встановив суд першої інстанції та перевірив суд апеляційної інстанції Аеропорт та Товариство уклали генеральну угоду про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування, відповідно до пункту 6.1. якої вона набирає чинності з моменту її підписання обома сторонами та діє з 01 грудня 2014 року до 31 грудня 2024 року. У разі відсутності повідомлення однієї зі сторін про припинення генеральної угоди протягом одного місяця з дати її укладення, угода, після спливу строку чинності, залишається чинною та вважається продовженою на той самий термін та на тих самих умовах без обмеження кількості таких продовжень. Натомість додатковою угодою № 1 до генеральної угоди внесені зміни та викладено її у новій редакції, зокрема, включено арбітражне застереження (пункт 10.3. генеральної угоди), яким визначено, що якщо сторони не зможуть вирішити будь-який спір, суперечку, претензію з цієї угоди або у зв`язку з нею, протягом 30 календарних днів після їх виникнення, такий спір, суперечка або претензія, у т.ч., що стосуються дійсності, недійсності, порушення, зміни чи розірвання генеральної угоди, підлягають розгляду та вирішенню в арбітражі м. Стокгольм (Швеція) згідно з Регламентом арбітражу Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольма. Арбітраж складається з трьох арбітрів, мова засідання англійська. Правом, яке буде застосовуватися для розгляду та вирішення спору, суперечки, претензії або вимоги, які виникають з цієї угоди або у зв`язку з нею, в т.ч., які стосуються підписання генеральної угоди, її порушення, припинення або недійсності в цілому або її окремих частин, є матеріальне право України (пункт 10.4. генеральної угоди). Тобто сторони у письмовій формі висловили арбітражне застереження, яке є окремою угодою, включеною сторонами у генеральну угоду, також узгодивши мову арбітражного розгляду та право, яке застосовується для розгляду та вирішення спорів.

24. Між тим колегія суддів зазначає, що наявність арбітражної угоди (застереження) сама по собі не виключає можливість розгляду судом спору, який підсудний судам України у випадках, передбачених законом, з урахуванням гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)та статтею 55 Конституції України.

25. Водночас відповідно до пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу цього спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Положення зазначеної норми ГПК України кореспондуються зі частиною першою статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та пунктом 3 статті II Нью-Йоркської конвенції.

26. Тобто, національний суд у разі надходження позову у правовідносинах з арбітражним застереженням має надати оцінку такому застереженню, якщо від будь-якої сторони не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, і лише після визначення питання щодо дійсності / недійсності, втрати / невтрати чинності або можливості / неможливості бути виконаним третейського застереження приймає рішення про залишення позову без розгляду і направлення сторін до арбітражу або розгляд справи по суті, відповідно до встановлених ним обставин (постанови Верховного Суду: від 17 грудня 2021 року у справі № 910/9841/20; від 27 січня 2026 року у справі № 914/1122/24).

27. Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 906/493/16 (яким уточнено (доповнено) висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16): у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження, господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті; господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди; суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

28. Отже, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 226 ГПК України, з урахуванням основних умов арбітражної угоди, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 906/493/16, господарський суд має встановити наявність сукупно таких умов: - існування арбітражної (третейської) угоди, за якою позов у питанні, що порушено у державному суді, належить до компетенції арбітражного (третейського) суду; - від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді; - встановлення судом перш за все дійсності, чинності та виконуваності арбітражної (третейської) угоди.

29. З урахуванням зазначеного колегія суддів враховує, що у зазначеному випадку арбітражне застереження (арбітражна угода) є власним волевиявленням сторін генеральної угоди і не може розцінюватися як встановлення обмеження їх прав. Наявність дійсної арбітражної угоди та обов`язковість звернення до арбітражного суду за наявності волі на розгляд справи арбітражним судом, не є обмеженням прав позивача, гарантованих статтею 6 Конвенції та статтею 55 Конституції України.

30. Господарські суди попередніх інстанцій, залишаючи без розгляду позов на підставі пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України, виходили з того, що арбітражне застереження укладене до відкриття провадження у справі; від відповідача 01 вересня 2025 року надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді; такі заперечення висловлено до початку розгляду справи по суті та до подання відповідачем відзиву на позовну заяву; суд не встановив, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Тому суди попередніх інстанцій застосували зазначену норму правильно та відповідно до встановлених обставин справи.

31. Стосовно доводів скаржника про неналежне обґрунтування судами висновків з посиланням на відповідні норми права щодо чинності (оскільки, на думку позивача, генеральна угода, частиною якої є арбітражна угода, припинила свою дію 31 грудня 2024 року, що тягне за собою нечинність арбітражного застереження), дійсності та виконуваності арбітражної угоди, Суд враховує наступне.

32. Правова природа арбітражної угоди, різновидом якої є арбітражне застереження є одним із суттєвих факторів, який зумовлює визначення компетенції щодо встановлення дійсності / недійсності, чинності / нечинності такої угоди та її виконуваності. По суті це - процесуальний договір, хоча й може міститися в приватному-правовому договорі (відповідний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 824/123/22, від 04 березня 2024 року у справі № 824/97/22 від 21 березня 2024 року у справі № 824/99/22, який підтриманий постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30 серпня 2024 року у справі № 911/1766/22).

33. Поряд із цим Закон України "Про міжнародний комерційний арбітраж" регулює процедуру альтернативного (позасудового) вирішення спорів та компетенцію арбітражних судів, за змістом частини першої статті 16 якого третейський суд може сам прийняти постанову про свою компетенцію, в т.ч. стосовно будь-яких заперечень щодо наявності або дійсності арбітражної угоди. З цією метою арбітражне застереження, що є частиною договору, повинно трактуватися як угода, що не залежить від інших умов договору. Винесення третейським судом рішення про недійсність договору не тягне за собою в силу закону недійсність арбітражного застереження. При цьому положення Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", а також чинні для України міжнародні договори (зокрема, Нью-Йоркська конвенція та Європейська конвенція про зовнішньоторговельний арбітраж від 21 квітня 1961 року), визначають основоположні принципи дійсності арбітражної угоди, а саме: 1) автономність арбітражної угоди - її дійсність визначається окремо від питань дійсності чи недійсності господарського чи цивільного договору, в який вона інкорпорована; 2) "компетенція щодо компетенції" - міжнародний комерційний арбітраж сам визначає питання наявності в нього компетенції розглядати відповідний спір і при цьому вирішує питання дійсності арбітражної угоди; державні суди виключно у випадках, передбачених законом та міжнародними договорами, можуть вирішувати питання щодо дійсності арбітражної угоди; при цьому будь-які сумніви мають тлумачитися на користь арбітражної угоди (так званий "проарбітрабельний" підхід) (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2024 року у справі № 911/1766/22).

34. Верховний Суд констатує, що незалежно від того, яким чином була укладена арбітражна угода (у вигляді арбітражної угоди в основному договорі, у вигляді окремої угоди або шляхом обміну повідомленнями), така арбітражна угода є автономною (відокремленою) від основного договору, з якого виникає спір між сторонами. Тобто, коли сторони укладають договір, який містить арбітражне застереження, вони фактично укладають дві угоди, дійсність та виконуваність яких не залежать одна від одної. Між тим принцип автономності арбітражної угоди (separability) свідчить, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди, тобто принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем.

35. Укладаючи арбітражне застереження, сторони зазвичай передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у т.ч. спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження). У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу (подібні міркування Верховного Суду містяться у постановах: від 01 квітня 2025 року у справі № 910/1152/24; від 04 листопада 2025 року у справі № 922/4206/24).

36. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу місцевого господарського суду на предмет з`ясування обставин дійсності арбітражної угоди погодився із висновком попередньої інстанції, що положення пункту 10.3. генеральної угоди в редакції додаткової угоди № 1 визначають, що спір, суперечка або претензія, у т.ч., які стосуються дійсності, недійсності, порушення, зміни чи розірвання генеральної угоди, підлягають розгляду та вирішенню в арбітражі м. Стокгольм (Швеція) згідно з Регламентом арбітражу Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольма. Зазначене, на думку колегії суддів, свідчить, що такі висновків судів зроблені з дотриманням пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України та вимог Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та зазначених вище чинних для України міжнародних договорів, які визначають основні принципи дійсності арбітражної угоди.

37. В аспекті доводів позивача про помилковість висновків попередніх інстанцій щодо чинності та виконуваності арбітражної угоди, колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року у справі № 824/50/22, за змістом яких закінчення строку дії укладеного між сторонами договору не впливає на дійсність, чинність і виконуваність включеної до нього арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження. 

38. З огляду на викладене, як вірно зазначено господарськими судами попередніх інстанцій, арбітражне застереження є окремою угодою, включеною сторонами у генеральну угоду. При цьому арбітражне застереження є окремим договором, термін дії та існування якого не залежить від матеріального договору. Суди також встановили, що якщо сторони не зможуть вирішити будь-який спір, суперечку, претензію з цієї угоди або у зв`язку з нею, протягом 30 календарних днів після їх виникнення, такий спір, суперечка або претензія, у т.ч., що стосуються дійсності, недійсності, порушення, зміни чи розірвання генеральної угоди, підлягають розгляду та вирішенню в арбітражі м. Стокгольм (Швеція) згідно з Регламентом арбітражу Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольма. Арбітраж складається з трьох арбітрів, мова засідання англійська.

39. Викладеними вище висновками спростовуються доводи скаржника про те, арбітражна угода втратила чинність внаслідок закінчення дії генеральної угоди, є недійсною та невиконуваною.

40. Стосовно посилань скаржника на те, що висновки судів про можливість передачі спору на розгляд міжнародного арбітражу зроблені без належного врахування обставин справи, згідно з якими обидві сторони знаходяться на території України, зареєстровані в Україні, та виконання генеральної угоди, предметом якої є надання послуг позивачем відповідачу за плату виключно на території України, що загалом, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для розгляду вказаного спору виключно національним судом, колегія суддів враховує таке.

41. Як встановив суд апеляційної інстанції, відповідач є підприємством з іноземними інвестиціями, що підтверджується статутними документами останнього, а тому передача спорів до міжнародного комерційного арбітражу за договором відповідно до викладеного в ньому арбітражного застереження є правомірним й таким, що відповідає приписам частини другої статті 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", з правильним застосуванням якого до спірних правовідносин погоджується і Верховний Суд.

42. Оскільки від відповідача надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді у встановлений законодавством строк, а судами попередніх інстанцій не встановлено обставин недійсності, втрати чинності чи неможливості виконання арбітражної угоди, в зазначеному випадку у суду першої інстанції були наявні підстави для застосування пункту 7 частини першої статті 226 ГПК України та залишення позову без розгляду, що перевірено судом апеляційної інстанції.

43. Враховуючи обґрунтування, викладені у цій постанові, колегія суддів дійшла висновку, що під час касаційного розгляду не виявлено неправильного застосування судами поперед інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права щодо ухвалення рішення про задоволення клопотання відповідача та залишення позову без розгляду, а доводи скаржника у зазначеному контексті не знайшли своє підтвердження за результатами перегляду справи в касаційному порядку, тому і підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду у касаційному провадженні, яке відкрито з підстави, передбаченої абзацом 2 частини другої статті 287 ГПК України, немає.

Щодо питання про наявність / відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про компенсацію витрат на правничу допомогу за апеляційний супровід

44. Надаючи оцінку доводам скаржника щодо оскарження додаткового рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з такого.

45. Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

46. За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

47. Згідно із частиною першою та другою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

48. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

49. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в т. ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-шоста статті 126 ГПК України).

50. В розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

51. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

52. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

53. Як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись з ухвалою господарського суду першої інстанцій про залишення позову без розгляду, Аеропорт подав апеляційну скаргу.

54. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, що становить 90 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач також зазначив, що докази понесення таких витрат будуть надані суду впродовж п`яти днів після ухвалення рішення. Просив вважати це заявою у розумінні частини восьмої статті 129 ГПК України, поданою до закінчення судових дебатів.

55. За результатами розгляду апеляційної скарги постановою Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу Аеропорту залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Київської області від 13 жовтня 2025 року у справі № 911/2568/25 залишено без змін.

56. Товариство 29 грудня 2025 року у встановлений процесуальним законодавством строк подало заяву про ухвалення додаткового рішення, згідно якої заявник просив стягнути з Аеропорту на свою користь витрати на професійну правничу допомогу за супровід справи в апеляційній інстанції у розмірі 90 000 грн.

57. Позивач подав до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просить залишити без розгляду заяву відповідача про розподіл судових витрат, а у разі прийняття такої заяви до розгляду - відмовити у її задоволенні, а також просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідача на 99%.

58. Суд апеляційної інстанції встановив, що до заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у цій справі представником відповідача додані копії: договору про надання правничої допомоги від 01 серпня 2025 року (далі - договір правничої допомоги), укладеного між Адвокатським об`єднанням "Ековіс Бондар та Бондар" (далі - Адвокатське об`єднанням) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг", додаткової угоди від 28 жовтня 2025 року до договору (далі - додаткова угода до договору правничої допомоги), звіту про надану правничу допомогу згідно з додатковою угодою від 28 жовтня 2025 року до договору від 25 грудня 2025 року, докази направлення копії заяви з додатками позивачу в підсистемі "Електронний суд". При цьому, дослідивши подані відповідачем докази, суд апеляційної інстанції також встановив, що:
- 01 серпня 2025 року між Адвокатським об`єднанням та Товариством укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до пункту 1.1. якого клієнт доручає, а Адвокатським об`єднання приймає доручення та зобов`язується надавати правову допомогу клієнту щодо захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта в господарських судах, судах загальної юрисдикції, адміністративних судах, а також в інших органах під час розгляду правових спорів;
- для надання правничої допомоги клієнту Адвокатське об`єднання видає адвокатам ордери на надання правничої допомоги в порядку, передбаченому чинним законодавством (пункт 1.3. договору правничої допомоги);
- Адвокатське об`єднання надає клієнту правничу допомогу шляхом представництва його інтересів у справі № 911/2568/25 за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити правничу допомогу у розмірі 90 000 грн, що включає в себе: підготовку відзиву на апеляційну скаргу; підготовку письмових пояснень, заяв, клопотань, заперечень проти клопотань та заяв у разі необхідності; ознайомлення з матеріалами справи; участь в судових засіданнях в господарському суді апеляційної інстанції; інші процесуальні дії, необхідні для представництва та захисту інтересів клієнта у справі (пункт 1 додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги);
- надання правничої допомоги фіксується сторонами у звіті про надану правничу допомогу, який складається та підписується сторонами протягом 2-х днів з дати закінчення розгляду справи оголошенням судового рішення (постанови) в суді апеляційної інстанції (пункт 2 додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги);
- клієнт зобов`язується сплатити Адвокатському об`єднанню гонорар шляхом безготівкового переказу за повідомленими реквізитами або в інший погоджений з Адвокатським об`єднанням спосіб протягом 40 робочих днів з дати підписання сторонами звіту (пункт 3 додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги);
- за результатами вказаної правничої допомоги 04 грудня 2025 року між сторонами складено та підписано звіт, відповідно якого сторони підтвердили, що на підставі додаткової угоди Адвокатське об`єднання належним чином надало, а клієнт отримав правничу допомогу, передбачену пунктом 1 угоди, а саме: підготовка відзиву на апеляційну скаргу позивача у справі № 911/2568/25; ознайомлення з матеріалами справи; участь у судових засіданнях в господарському суді апеляційної інстанції; вартість послуг становить 90 000 грн;
- представництво інтересів відповідача в апеляційному суді здійснювала адвокат Дубравська Ю.В. на підставі ордеру серія від 07 серпня 2025 року серії АА № 1611097, виданого Адвокатським об`єднанням "Ековіс Бондар та Бондар" відповідно до договору про надання правничої допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 21 січня 2019 року серії КВ № 000413.

59. Таким чином, апеляційний господарський суд встановив, що наданими доказами в їх сукупності підтверджується надання відповідачу професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 90 000 грн.

60. Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судом апеляційної інстанції доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, зводяться до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Сама лише незгода скаржника з наданою судами оцінкою обставин справи та відповідних доказів не вказує на те, що таку оцінку було проведено з порушенням норм права.

61. Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що:
-зі змісту відзиву на апеляційну скаргу не вбачається додаткового комплексного та всестороннього вивчення адвокатом відповідача юридичної природи спірного питання. Правова позиція сторін та, зокрема, відповідача, в суді апеляційної інстанції не змінювалася, адвокатом відповідача (яка також представляла інтереси відповідача в суді першої інстанції) не потрібно було вивчати додаткові джерела права та законодавство, що регулює спірне питання, відзив на апеляційну скаргу фактично містить узагальнену позицію відповідача у справі, яка наводилася ним ще в суді першої інстанції (у клопотанні про залишення позову без розгляду);
- участь представниці відповідача в одному судовому засіданні відбулася в режимі відеоконференції з використанням нею власних технічних засобів, отже представниці не було необхідності витрачати час на прибуття до суду та на зворотній шлях;
- право на ознайомлення з матеріалами справи реалізоване представницею відповідача у дистанційному режимі, оскільки всі процесуальні документи у справі надходили учасникам справи до електронних кабінетів в ЄСІКС.

62. З огляду на встановлене та враховуючи подані позивачем заперечення проти стягнення з нього судових витрат відповідача на правничу допомогу, принципи співмірності та розумності судових витрат, обсяг доказів, що підлягали вивченню та аналізу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заява Товариства про розподіл судових витрат на правничу допомогу за результатами розгляду апеляційної скарги Аеропорту на ухвалу Господарського суду Київської області від 13 жовтня 2025 року у справі № 911/2568/25 у цій справі підлягає частковому задоволенню на загальну суму 20 000 грн, а в іншій частині у сумі 70 000 грн суд відмовив.

63. Зі змісту оскаржуваної додаткової постанови вбачається, що судом апеляційної інстанції досліджено надані докази, здійснена їх оцінка з огляду на предмет і підставу заяви, необхідності, складності, доцільності таких дій, співмірності, обґрунтованості та розумності, з дотриманням норм господарського процесуального законодавства.

64. Принагідно Верховний Суд зазначає, що питання розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду та права відповідача заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, врегульовано положеннями частини п`ятої статті 130 ГПК України. Між тим, колегія суддів зазначає, що як стаття 129 ГПК України, так і стаття 130 ГПК України, які містяться в главі 8 "Судові витрати" (глава 8 є частиною розділу I "Загальні положення" ГПК України), визначають правовий механізм розподілу судових витрат в господарському судочинстві, що вказує також на те, що правила зазначених статей стосуються всіх стадій процесу, в яких такі витрати можуть виникнути. При цьому, Верховний Суд зазначає, що за наявності визначеного у генеральній угоді (частиною якої є арбітражна угода) порядку вирішення спорів в арбітражі м. Стокгольм (Швеція) згідно з Регламентом арбітражу Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольма, враховуючи доводи відповідача, суди дійшли мотивованого висновку про залишення позову без розгляду, поклавши на позивача витрати на правничу допомогу відповідача.

65. З подібних міркувань виходив також Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2026 року у справі № 911/2618/25, предметом касаційного перегляду якої також була ухвала місцевого господарського суду про задоволення клопотання відповідача та залишення позову без розгляду на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України, залишена без змін постановою апеляційного господарського суду та додаткова постанова апеляційного господарського суду про часткове задоволення заяви відповідача щодо компенсації витрат на правничу допомогу, за участю тих самих учасників з відмінним лише предметом спору - стягнення заборгованості за неналежне виконання Товариством грошових зобов`язань за договором про надання послуг від 01 грудня 2014 року № 02.1-14/5-02 в частині повної та своєчасної плати за користування інфраструктурою Аеропорту, висновки яких враховуються судом касаційної інстанції, зважаючи на вимоги частини четвертої статті 300 ГПК України. 

66. Отже, Верховний Суд при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень не виявив у діях апеляційного господарського суду порушень процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, які б призвели до ухвалення незаконного рішення. Натомість аргументи скаржника по суті зводяться до незгоди сторони із здійсненим судом розподілом судових витрат та необхідності відмови у відшкодуванні відповідачу витрат на правничу допомогу, що однак не свідчить про неправильно здійснений судом розподіл цих витрат.

67. При цьому Суд зазначає, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.

68. За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

69. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

70. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

71. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою скаржника щодо підстави, передбаченої абзацом 2 частини другої статті 287 ГПК України слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду, постанову та додаткову постанову апеляційної інстанції - без змін.

Судові витрати

72. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржувані ухвала місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду - без змін.

73. Оскільки судовий збір з касаційної скарги на додаткове судове рішення не сплачується, відповідно розподілу не підлягає.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 13 жовтня 2025 року, постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2025 року та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 січня 2026 року залишити без змін.

3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова