ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 759/5247/25
провадження № 51-31км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 

за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року щодо 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше судимого за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року за ч. 2 ст. 185Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць,
засудженого за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
Ухвалено розстрочити ОСОБА_6 сплату штрафу в розмірі 17 000 грн рівними частинами на строк 10 місяців, встановивши суму виплати штрафу в розмірі 1 700 грн щомісячно в строк до останнього дня кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, в якому даний вирок набере законної сили.
За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 14 лютого 2025 року у вечірній час ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу аптеки, що на просп. Берестейському, 104 в м. Києві, зустрівся з невстановленою особою, у якої за 200 грн придбав фрагмент блістера з трьома таблетками білого кольору, схожими на таблетки, що містять наркотичний засіб, та який з метою подальшого особистого вживання, сховав до правої кишені штанів, залишивши на зберігання при собі, без мети збуту.
Того ж дня, близько 18:05 ОСОБА_6 біля буд. № 23/9 по вул. Василя Стуса в м. Києві, був викритий працівниками поліції, яким з правої кишені штанів добровільно видав для подальшого вилучення вищевказаний фрагмент блістера з трьома таблетками білого кольору, масами 0,501 г, 0,499 г та 0,500 г.
Згідно з висновком експерта у вилучених у ОСОБА_6 трьох таблетках білого кольору виявлено метадон (фенадон), який віднесено до наркотичних засобів та рослин, обіг яких обмежено. Загальна маса метадону (фенадону) у таблетках становить 0,066 г.
Київський апеляційний суд ухвалою від 30 вересня 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, покликаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. 
Обґрунтовуючи доводи, викладені у касаційній скарзі, прокурор детально наводить аргументи щодо м`якості призначеного судом покарання у виді штрафу за ч.1 ст. 309 КК, адже воно не сприятиме його меті, враховуючи дані про особу засудженого.
Також зазначає про порушення, допущені під час призначення покарання, які полягають у тому, що суд не застосував правила ст. 71 КК за наявності обов`язкових для цього умов. 
Проте, вказані недоліки вироку місцевого суду належним чином не були перевірені судом апеляційної інстанції, внаслідок чого ухвала цього суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК). 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу з викладених у ній підстав. 
Мотиви Суду
За частиною 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Як визначено у ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства. 
За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Тобто закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення. 
Зокрема, враховуючи вищенаведені норми законодавства, апеляційний суд зобов`язаний дати вичерпну відповідь на доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів із точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви, якими він керувався під час постановлення ухвали.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд дотримався указаних вимог в частині перевірки доводів щодо виду і розміру покарання, призначеного місцевим судом за ч. 1 ст. 309 КК, у виді штрафу.
Так, положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Отже, суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене діяння.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання за ч. 1 ст. 309 КК винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Апеляційний суд дійшов висновку, що під час призначення ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального проступку, дані про особу винного, який одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, є особою з інвалідністю другої групи, офіційно не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, вчинив нове кримінальне правопорушення до повного відбування покарання за попереднім вироком, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, у зв`язку з чим відсутні сумніви в його осудності.
Обставиною, що відповідно до вимог ст. 66 КК, пом`якшує покарання суд визнав щире каяття. Обставиною, що обтяжує покарання судом визнано рецидив злочинів.
На переконання суду апеляційної інстанції, цим обставинам, місцевий суд дав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, а тому йому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України, у виді штрафу.
Доводи апеляційної скарги про те, що без необхідної оцінки залишились дані про підвищену суспільну небезпеку та конкретні обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та його особу, апеляційний суд визнав неспроможними, оскільки наведені в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі враховані судом, при цьому, апелянтом не наведено переконливих доводів, які б свідчили про те, що призначене судом покарання є невідповідним ступеню тяжкості скоєного та його особі через м`якість.
На думку колегії суддів апеляційного суду, наявні в матеріалах кримінального провадження дані, які характеризують особу обвинуваченого, доводи апеляційної скарги, а також фактичні обставини справи, не свідчать на наявність обставин, які б вказували на неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
З огляду на викладене колегія суддів уважає, що ухвала апеляційного суду в частині мотивів щодо призначеного ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді штрафу відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними у ній висновками щодо вироку суду першої інстанції.
Обставини, на які покликається в касаційній скарзі прокурор щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, були враховані судами під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування судового рішення в частині мотивів щодо виду і розміру призначеного покарання.
Отже, Суд уважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому за ч. 1 ст. 309 КК і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, Суд не вбачає.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість її висновків з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Однак, колегія суддів уважає слушними доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, унаслідок не застосування правил ст. 71 КК під час призначення покарання за сукупністю вироків.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 був раніше засуджений за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року до покарання у виді позбавлення волі.
Водночас ОСОБА_6 засуджено в цьому провадженні до основного покарання у виді штрафу, за вчинення кримінального проступку, який він вчинив 14 лютого 2025 року, тобто після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття призначеного за ним покарання.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Понад те, правилами ч. 3 ст. 72 цього Кодексу встановлено, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Так, у випадку призначення остаточного покарання за сукупністю покарання за новим вироком з невідбутим покаранням або його частиною за попереднім вироком, яке з огляду на вимоги ч. 3 ст. 72 КК складанню з іншими покарання не підлягає, суд має ухвалити рішення про самостійне виконання покарань.
Однак у резолютивній частині вироку місцевого суду взагалі відсутнє рішення про призначення покарання за сукупністю вироків, з урахуванням правил ч. 3 ст. 72 цього Кодексу.
Проте ці обставини залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, який не зважив на викладене вище, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Отже, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК) з призначенням нового розгляду в цьому суді.
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові й ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково. 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3