Справа № 638/20182/25
Провадження № 2/638/3360/26
РІШЕННЯ
Іменем України

23 березня 2026 року        м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Латки І.П.,
за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою; АДРЕСА_1 , із покладенням на батька обов`язку, щодо утримання та самостійного виховання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути аліменти з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягування з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З січня 2015 року відповідач не мала бажання виховувати дитину та залишила дитину позивачу та мешкає окремо. Дитина дуже любить батька - позивача по справі. У батька в квартирі є все необхідне для виховування та розвитку дитини. Вихованням та лікуванням дитини займається лише батько, який має зареєстроване місце проживання разом з дитиною з моменту народження дитини, на обліку у психіатричному та наркологічному диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався. 
Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.
У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подала, у зв`язку з чим суд розглянув справу на підставі наявних матеріалів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Ухвалою суду від 11 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що повідомлено сторін.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися.
Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим справу розглянуто за відсутності сторін та третьої особи на підставі наявних матеріалів.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим повторно 28 липня 2017 року на бланку серія НОМЕР_1 .
ОСОБА_4 зареєстрований разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 17 червня 2024 року.
Згідно з Відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 1922276 від 22.10.2025 ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 червня 2024 року.
Відповідно до довідки КНП ХОР «Обласний психоневрологічний диспансер № 3» від 02.10.2025 № 2934 ОСОБА_1 протягом останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП ХОР «ОПНД № 3» не звертався.
На диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» ОСОБА_1 не перебуває, що підтверджується довідкою № 665 від 02 жовтня 2025 року.
Згідно з повним Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває.
Відповідно до довідки Пенсійного фонду України від 19 вересня 2025 року за Формою ОК-5, ОСОБА_1 востаннє отримував дохід, який враховується для пенсії, у квітні 2010 року.
КОМУНАЛЬНИЙ ЗАКЛАД «ХАРКІВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ № 132 ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» листом від 18 серпня 2025 року № 35 повідомив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований до ліцею 28.01.2019. Опановує предмети на середньому рівні. Дитина охайна, жвава на уроках, відвідує гурток з шахів і шашок. В цілому характеризується позитивно. За наданими документами хлопчик проживає разом з батьком. Безпосередній контакт із закладом освіти підтримує лише батько – ОСОБА_1 , який виявляє активну позицію в питаннях організації освітнього процесу сина, забезпечує технічну підтримку для участі в дистанційному навчанні, систематично цікавиться успішністю та поведінкою сина, а також реагує на зауваження педагогів.
Подібні відомості містяться у листі КЗ «ХАРКІВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ № 132 ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» від 28 травня 2024 року № 44.
За інформацією КНП ХМР «МІСЬКА ДИТЯЧА ПОЛІКЛІНІКА №14» (листи від 28.05.2024 № 611/0/549-24 та від 19.08.2025 № 823) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13.01.2012 перебуває на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка №14» Харківської міської ради. Декларація про вибір лікар, який надає первинну медичну допомогу укладена з лікарем педіатром поліклініки та батьком дитини ОСОБА_1 . До поліклініки ОСОБА_5 у супроводі батька ОСОБА_1 з 2015 року регулярно звертався за медичною допомогою та на профілактичні щеплення. Хлопчик отримав профілактичні щеплення за особистим планом у зв`язку з відмовою матері на першому році життя. Крім батька також на прийом до лікаря зверталася бабуся ОСОБА_6 , яка разом з батьком дитини в повному обсязі виконують рекомендації лікарів по догляду та лікування дитини.Мати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , зверталась до лікаря педіатра, приходила з дитиною на прийоми, цікавилася станом здоров`я хлопчика з 2012 року до грудня 2014 року. З січня 2015 року і до теперішнього часу мати з дитиною не мешкає, до лікаря педіатра не зверталась. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 СК України).
Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті обставин цієї справи, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, сторони є батьками ОСОБА_4 , який зареєстрований та проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . 
Судом не встановлено місце проживання відповідачки на теперішній час, проте нею під час розгляду справи не заперечувалася та обставина, що вона не проживає разом з позивачем та дитиною за однією адресою. Крім того, відповідач знята з реєстрації за місцем проживання позивача і дитини з 12 червня 2024 року. Під час розгляду справи відповідач не заперечувала проти подальшого проживання дитини разом батьком.
Таким чином, фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала та продовжує проживати. При цьому, мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з сином.
Зазначені обставини свідчать про те, що позивачем не доведено порушеного права як обов`язкової умови для судового захисту такого права, оскільки відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.
Фактичні обставини справи дають підстави стверджувати, що у цьому випадку відсутність між батьками спору щодо місця проживання дитини не свідчить про наявність підстав для закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору, а є підтвердженням того, що права позивача не порушені, що виключає можливість їх судового захисту. 
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23.
Щодо можливості розгляду справи без надання висновку органу опіки та піклування суд зазначає наступне.
Згідно із пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі – Порядок № 866) для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).
Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.
Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9 Порядку № 866, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.
У разі, коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання.
Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.
Тобто, складанню висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини з кимось із батьків передує чітко регламентована адміністративна процедура, ініціатором якої повинен бути той з батьків, який просить визначити місце проживання дитини з ним.
Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як встановлено судом, позивач, який є ініціатором цього спору, не вжив жодних дій в межах передбаченої Порядком № 866 процедури складання висновку, що зумовило ненадання висновку органом опіки та піклування. При цьому, ненадання висновку не означає неможливості розгляду та вирішення спору, оскільки протилежний підхід призведе до порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Щодо можливості розгляду справи без урахування думки дитини, суд зазначає наступне.
У позовній заяві позивач просив допитати у судовому засіданні дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим, під час розгляду справи позивач не з`явився у жодне з призначених на 18.11.2025, 11.12.2025, 21.01.2026, 19.02.2026, 23.03.2026 судове засідання та не забезпечив прибуття до суду свого сина ОСОБА_4 . У позовній заяві позивач просив справу за відсутності позивача.
Сукупність наведених обставин свідчить про об`єктивну неможливість з`ясування судом думки дитини щодо предмету спору. На переконання суду, ризик негативних наслідків щодо неможливості з`ясування цієї обставини покладається саме на позивача, оскільки, по-перше, він є ініціатором цього спору, отже зобов`язаний довести обставини, на які він посилається як на підставу вимог, зокрема, що визначення місця проживання разом з ним буде відповідати якнайкращим інтересам дитини; по-друге, дитина фактично проживає разом з позивачем, що він підтвердив у позовній заяві.
З огляду на викладене, з метою недопущення порушення гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції права на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку, суд вважав за можливе вирішити спір без з`ясування думки дитини.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини у зв`язку з відсутністю порушеного права як обов`язкової умови судового захисту такого права. 
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст. 2, 4, 10, 12-13, 76-81, 89, 131, 141, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд 
у х в а л и в :
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено 01 квітня 2026 року.

Суддя І.П. Латка