ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 199/9999/18
провадження № 61-9283св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», 
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпровського обласного управління АТ «Ощадбанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Макарова М. О., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2018 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву банк мотивував тим, що 10 липня 2008 року між ним та відповідачем укладений договір про іпотечний кредит № 869/1, позичальник отримав кредит у розмірі 767 850,00 грн зі сплатою процентів у розмірі 21,8 %, строком на 240 місяців, з остаточним поверненням до 09 липня 2028 року. Кредит видано на придбання домоволодіння за договором купівлі-продажу від 10 липня 2008 року, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі - с. Олександрівка). 
Для забезпечення виконання основного зобов`язання відповідача, 10 липня 2008 року укладений іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно: домоволодіння та земельна ділянка площею 1 200 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позичальник порушив умови кредитного договору, станом на 21 листопада 2018 року заборгованість за кредитним договором становила 4 595 425,79 грн.

Банк просив суд стягнути з відповідача: заборгованість за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року, яка утворилася станом на 21 листопада 2018 року у розмірі 4 595 425,79 грн, та складається із: простроченої заборгованості за кредитом - 763 247,59 грн, простроченої заборгованості за процентами - 730 149,13 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 153 412,81 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (стаття 625 ЦК України)- 119 368,58 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (стаття 625 ЦК України)- 1 113 758,10 грн, пеня за несвоєчасне повернення процентів - 146 759,94 грн, 3 % річних за несвоєчасне повернення процентів (стаття 625 ЦК України) - 160 751,03 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів (стаття 625 ЦК України) - 1 407 978,61 грн. 

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року, ухваленим у складі судді Руденко В. В., позов АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2007 року в розмірі 1 793 569,47 грн, яка складається із: простроченого тіла кредиту у розмірі 763 247,59 грн, процентів у розмірі 730 149,13 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 153 412,81 грн, пені за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 146 759,94 грн; а також судові витрати у справі, що складаються із судового збору у розмірі 26 903,54 грн, а всього 1 820 473,01 грн.
В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності.

Відмовляючи у стягненні інфляційних збитків та 3 % річних, суд першої інстанції послався на частину другу статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, передбачена статтею 625 ЦК України, у цьому випадку не застосовується.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року, постановленою у складі судді Руденко В. В., у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року у справі за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано.
У задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання, звернувшись до суду з позовом про зверненням стягнення на предмет іпотеки, звернув стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, вказане рішення суду знаходиться на примусовому виконанні, відповідач з листопада 2010 року не здійснював жодного платежу для погашення заборгованості за кредитом, тому суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позову. При цьому суд вказав, що якщо рішенням суду про звернення стягнення на предмет іптеки заборгованість за кредитним договором указана в повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Короткий зміст касаційної скарги 

У червні 2025 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, в якій просило суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

29 липня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_2, 04 грудня 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

02 квітня 2026 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначає те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21), від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

Заявник стверджує, що позичальник перешкоджає виконанню судового рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, оскільки не перереєстровує право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, на який звернуто стягнення, що стало підставою для звернення з цим позовом у 2018 році.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження відповідачу ухвалою від 27 грудня 2024 року, оскільки останній 07 червня 2019 року в апеляційному порядку оскаржував ухвалу суду першої інстанції від 14 лютого 2019 року про відкриття провадження, отже, був обізнаний про існування спору. Крім того, у суді першої інстанції відповідача було повідомлено про час, дату та місце судових засідань судом першої інстанції через смс та за зареєстрованим місцем проживання поштою. 

Суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки посилався на обставини, які не були встановлені судами в інших цивільних справах. 

Вважає, що оскільки судове рішення не виконано досі, то банк правомірно звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.

Позичальник не виконує умови кредитного договору, не виконує судове рішення про звернення стягнення на майно, тому має відповідати згідно з вимогами статті 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку такому доказу, як виписка з рахунку, з якої випливає, що останнє нарахування процентів відбулося 29 березня 2013 року.
Суд апеляційної інстанції не навів мотивів відмови у задоволенні позову у своєму судовому рішенні. 

Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 липня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Правобережне відділення № 6719 ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 869/1.

Відповідно до пункту 1.1 договору кредиту банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 767 850,00 грн, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 767 850,00 грн, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 21,8 % річних.

Згідно з пунктом 1.2 договору кредит надається на 240 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 09 липня 2028 року на придбання домоволодіння за договором купівлі-продажу від 10 липня 2008 року, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.5 договору визначено, що позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту рівними частинами у сумі 14 138,00 грн та сплачувати нараховані проценти не пізніше останнього робочого дня кожного місяця шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення основної суми кредиту та своєчасність сплати процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, відповідач зобов`язується сплатити на користь позивача пеню у розмірі 0,06 % від суми несплаченого платежу, за кожен день прострочення.

10 липня 2008 року сторони уклали іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку: домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, яке розташоване на АДРЕСА_1 , належне йому на праві власності згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 10 липня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є. (далі - приватний нотаріус ДМНО Ковальова Є. Є.), зареєстрованим у реєстрі за № 1590; та земельну ділянку, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , належну йому на праві власності згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 10 липня 2008 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є. Є., зареєстрованим у реєстрі за № 1595.

Із розрахунку заборгованості, складеного банком станом на 21 листопада 2018 року, встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком складає 4 595 425,79 грн, із яких: прострочена заборгованість за кредитом - 763 247,59 грн, прострочена заборгованість за процентами - 730 149,13 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 153 412,81 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (стаття 625 ЦК України) - 119 368,58 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (стаття 625 ЦК України) - 1 113 758,10 грн, пеня за несвоєчасне повернення процентів - 146 759,94 грн, 3 % річних за несвоєчасне повернення процентів (стаття 625 ЦК України) - 160 751,03 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів (стаття 625 ЦК України) - 1 407 978,61 грн.

Суд апеляційної інстанції витребував із Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та оглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи № 2-231/11 за позовом ВАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із матеріалів справи № 2-231/11 встановлено наступне:

У листопаді 2010 року ВАТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року № 869/1, заборгованість по якому станом на 22 жовтня 2010 року у розмірі 1 206 034,23 грн, що складається із: 756 888,03 грн - строкова заборгованість, 6 359,56 грн - прострочена заборгованість, 327 120,59 грн - проценти, 70 114,07 грн - пеня, 45 168,05 грн - неустойка за невиконання зобов`язань, 383,93 грн - неустойка за ненадання документів.

Уточнивши позовні вимоги, ВАТ «Ощадбанк» просило суд змінити умови кредитного договору щодо строку його виконання, а саме визначити строк виконання кредитного договору моментом набрання рішенням суду про зміну умов кредитного договору законної сили; звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 10 липня 2008 року, а саме на нерухоме майно: домоволодіння, яке складається із: будинку загальною площею, літ. «А», 64,7 кв. м, житловою площею - 36,7 кв. м; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - вбиральня; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - літній душ; літ. «Ж» - гараж; літ. «3» - сарай; літ. «Л» - літній душ; літ. «к» - колодязь; № 2-4 огорожа, що розташовано на земельній ділянці площею 1 200 кв. м на АДРЕСА_1 , для погашення кредитної заборгованості за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року № 869/1, розмір якої становить 2 248 977,68 грн;

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року у справі № 2-231/11 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіально відокремленого безбалансового відділення І типу 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення І типу № 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Правобережне відділення № 6719, а саме на нерухоме майно: домоволодіння, яке складається із: будинку загальною площею, літ. «А», 64.7 кв. м, житловою площею - 36.7 кв. м; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - вбиральня; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - літній душ; літ. «Ж» - гараж; літ. «3» - сарай; літ. «Л» - літній душ; літ. «к» - колодязь; № 2-4 огорожа, що розташовано на земельній ділянці площею 1 200 кв. м на АДРЕСА_1 , для погашення кредитної заборгованості за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року № 869/1, розмір якої станом на 28 січня 2013 року становить 1 880 610,69 грн. 
Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення І типу № 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року у справі № 2-231/11 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіально відокремленого безбалансового відділення І типу 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - викладено другий абзац резолютивної частини рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року в наступній редакції: «Звернути стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення І типу № 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Правобережне відділення № 6719, а саме на нерухоме майно: домоволодіння, яке складається із: будинку загальною площею, літ. «А», 64.7 кв. м, житловою площею - 36.7 кв. м; літ. «Б» - літня кухня; літ. «В» - вбиральня; літ. «Г» - сарай; літ. «Д» - літній душ; літ. «Ж» - гараж; літ. «3» - сарай; літ. «Л» - літній душ; літ. «к» - колодязь; #2-4 огорожа, що розташовано на земельній ділянці площею 1 200 кв. м на АДРЕСА_1 , для погашення кредитної заборгованості за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року № 869/1, розмір якої станом на 28 січня 2013 року становить 1 880 610,69 грн, що складається із: строкової заборгованості за кредитом - 741 346,88 грн, простроченої заборгованості - 21 900,71 грн, проценти - 705 190,93 грн, пені - 291 384,16 грн, неустойка за невиконання зобов`язань пункту 3.3.9 - 45 168,05 грн, неустойки за ненадання документів - 383,93 грн, штрафу згідно з пунктом 7.2 договору про - 69 936,03 грн, витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису - 2 200,00 грн, оцінки арештованого майна - 1 800,00 грн, оцінки арештованого майна - 1 300,00 грн».

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року у справі № 2-231/11 набрали законної сили.

Із повідомлення приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М. О. від 31 березня 2025 року встановлено, що ВП № 66036868 з примусового виконання виконавчого листа № 2-231/11, виданого 08 квітня 2013 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, перебуває на виконанні з 09 липня 2021 року до цього часу. Реалізація визначеного виконавчим документом майна (домоволодіння та земельної ділянки) не здійснювалася, відповідно кошти від цього майна не надходили.

Із банківської виписки з особового рахунку за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року № 869/1 встановлено, що ОСОБА_1 , починаючи з листопада 2010 року не здійснював оплати на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Відповідно до статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18)).

Встановивши, що банк у листопаді 2010 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі № 2-231/11, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що таким чином банк змінив строк виконання основного зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 10 липня 2008 року № 869/1, та рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року у справі № 2-231/11, з урахуванням додаткового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року у цій же справі, звернуто стягнення на предмет іпотеки. 
Вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні. Враховуючи, що ОСОБА_1 з листопада 2010 року не здійснював жодної проплати у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог банку у частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом, яка складається із: збільшеного розміру тіла кредиту, процентів, пені, нарахованих після звернення банку до суду з позовом у справі № 2-231/11.

Отже, вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції, застосовуючи норми матеріального права, правильно врахував актуальну практику Верховного Суду. 

Висновки у справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотриманням розумного балансу інтересів сторін.

Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16 (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Тобто, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, виникає, виходячи з наявності самого факту прострочення.

Рішення суду у справі про стягнення боргу не припиняє і не змінює зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, а також не перетворює його в інше зобов`язання, зокрема, в зобов`язання, що виникає з рішення суду. Права і обов`язки, що є змістом цивільного правовідношення, після рішення суду продовжують існувати до припинення зобов`язання виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України) або на інших підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження (див. пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), пункти 98, 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25)).

Як указала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 296/7805/21 (провадження № 61-5647св23) виснував: «Позивач здійснив нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на загальну суму боргу, що включає як основний борг, так і проценти, нараховані відповідно до статті 536 ЦК України. Водночас, згідно із законодавством, інфляційні втрати та 3 % річних мають нараховуватися на суму основного боргу, без урахування додаткових платежів або штрафних санкцій.
У зв`язку з цим суди обґрунтовано зазначили, що суд позбавлений можливості самостійно визначити суми інфляційних втрат та 3 % річних, які підлягають стягненню відповідно до статті 625 ЦК України. Фактично позивач не довів та не обґрунтував належними доказами позовні вимоги в цій частині.
Таким чином, у розумінні чинного законодавства кредитор має право звертатися до суду з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов`язань. При цьому базою для нарахування цих сум відповідно до вимог законодавства є сума основного боргу, яка не включає додаткових нарахувань або платежів.
Подібні правові висновки зазначено у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 914/712/16.
З матеріалів справи відомо, що фактично позивач звертається з вимогою про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3 % річних, які були нараховані як на основну суму боргу, так і на відсотки за користування грошовими коштами («проценти на проценти»).
З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, які позивач нарахував на проценти за користування грошовими коштами, що були присуджені до стягнення рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2014 року у справі № 296/11276/13-ц, не підлягають задоволенню».

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції повністю скасував заочне рішення суду першої інстанції (яким задоволено позов банку про стягнення кредиту, процентів, пені та відмовлено у стягненні 3% річних, інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України) та повністю відмовив банку у задоволенні позову.

Банк, не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, просив її скасувати та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції. При цьому, як на підставу касаційного скарження, посилався на те, що суд апеляційної інстанції, зокрема, не навів мотивів відмови у задоволенні позову, неправильно застосував положення статті 625 ЦК України та не надав оцінку розрахункам заборгованості у сукупності з іншими доказами (банківськими виписками).

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, банк указував, зокрема, що відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання, отже, повинен відповідати згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції встановив, що боржник не виконав рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року у справі № 2-231/11, що набрало законної сили, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу та яке знаходиться на примусовому виконанні, вказав, що якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені.

При цьому, відмовляючи у стягненні 3 % річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції не мотивував свою відмову у застосуванні положень статті 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Банк до позовної заяви долучив два розрахунки: розрахунок заборгованості за основним боргом за кредитом, пені, 3 % річних та витрат банку від інфляції за несвоєчасну сплату кредиту станом на 21 листопада 2018 року; та розрахунок заборгованості за процентами до кредиту, пені, 3 % річних та витрат банку від інфляції за несвоєчасну сплату кредиту станом на 21 листопада 2018 року (том 1, а. с. 36-39). Цим доказам суд апеляційної інстанції не надав оцінку.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд апеляційної інстанції, скасувавши заочне рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову банку про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, під час апеляційного розгляду справи не вжив усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, чим порушив вимоги статті 2 ЦПК України, не надав оцінку всім поданим позивачем доказам у сукупності та не навів мотивів їх відхилення чи прийняття, чим порушив вимоги статті 89, пункт 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України. 

Отже, постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не надав оцінку обґрунтованості поважності причин пропуску строку на оскарження ОСОБА_1 заочного рішення суду першої інстанції від 26 листопада 2019 року, оскільки ці доводи спростовуються змістом ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року. 
Поновляючи строк на апеляційне оскарження заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськ від 26 листопада 2019 року, суд апеляційної інстанції врахував, що вперше з апеляційною скаргою заявник звернувся 14 травня 2024 року, яка ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2024 року залишена без руху, а 12 вересня 2024 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто. 
30 жовтня 2024 року з Єдиного державного реєстру судових рішень заявник дізнався про повернення його апеляційної скарги ухвалою від 12 вересня 2024 року. При цьому ухвалою від 11 листопада 2024 року Дніпровський апеляційний суд залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху, оскільки визнав неповажними причини пропуску строку на апеляційне провадження. 
24 грудня 2024 рок заявник подав апеляційну скаргу із зазначенням причин пропуску строку на апеляційне оскарження. 
27 грудня 2024 року Дніпровський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження, проаналізувавши причини пропуску строку на апеляційне оскарження, визнавши їх поважними та поновивши строк. 
Отже, апеляційний суд мотивував свій висновок про наявність поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, постанова суду апеляційної інстанції у частині вирішення позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на тіло кредиту та проценти, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий апеляційний розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпровського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суд у від 17 червня 2025 рокуу частині вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпровського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на тіло кредиту та проценти, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суд у від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк