КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 355/262/22 Головуючий у суді І інстанції Чальцева Т.В.
Провадження № 22-ц/824/3149/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 лютого 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з відповідачем проживали в незареєстрованому шлюбі з 2012 по 2021 рік. Від спільного подружнього життя мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивачка самостійно, власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати дочку, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на неї законом та необхідні для належного утримання дитини.
Натомість відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання власної дитини, матеріально їй не допомагає, участі у її вихованні не приймає та не виконує жоден із тих обов`язків, які покладені на нього законом, як на батька дитини.
Позивачка не має можливості на належному рівні самостійно, без участі батька, утримувати спільну дочку і між сторонами не досягнуто згоди з приводу способу виконання відповідачем свого обов`язку щодо утримання дитини.
Стан здоров`я, працездатний вік та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати дитину шляхом щомісячної сплати аліментів у частці від його заробітку (доходу).
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 28 серпня 2025 року позов ОСОБА_2  задоволено.
З урахуванням виправлених ухвалою суду від 09 вересня 2025 року описок стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення в частині стягнення аліментів допущено негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
Вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка має передбачене законом право на матеріальне утримання спільної дочки з боку відповідача до досягнення нею повнолітнього віку, тому беручи до уваги встановлені обставини, які враховуються при визначенні розміру аліментів, зокрема, щомісячний дохід відповідача у розмірі 8 200,00 грн, сума аліментів, які відповідач визнає та готовий сплачувати на користь позивачки у розмірі 1/6 частини від його доходів, дорівнюватиме 1 366,66 грн на місяць, що становить менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (3 196,00 грн / 2 = 1 598,00 грн) та, відповідно, не відповідає вимогам діючого законодавства, у зв`язку з чим правові підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини саме у розмірі 1/6 частин від всіх видів його заробітку відсутні.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить зазначене судове рішення скасувати в частині стягнення розміру аліментів з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, й ухвалити у цій частині нове рішення про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/6 частки з усіх видів його доходу.
Відповідач, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що після припинення фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_4 він створив нову сім`ю і має на утриманні дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його дружина в даний період не працює у зв`язку із здійсненням догляду за малолітньою дитиною і також перебуває на його утриманні. Крім того, він має непрацездатного батька похилого віку, який страждає на онкологічне захворювання та потребує від нього постійного догляду та матеріальної підтримки на лікування.
Вказує, що також має незадовільний стан здоров`я, оскільки отримав поранення та декілька тяжких контузій на нульовій лінії зіткнення при виконанні військового обов`язку по захисту територіальної цілісності та суверенітету України. На даний час його заробіток становить 8 200,00 грн на місяць. 
Однак, при ухваленні рішення суд не взяв до уваги вищевказані обставини, які були підтверджені відповідними письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, не дав їм правильної правової оцінки і стягнув на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі, що не відповідає вимогам статті 182 СК України.
При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги ту істотну обставину, що на повному матеріальному утриманні відповідача перебуває ще одна малолітня дитина, яка виявиться менш забезпеченою в результаті стягнення з нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу, тобто відбувається порушення її матеріальних прав та інтересів. Відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України на утримання двох дітей може бути стягнуто не більше 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів.
Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від спільного проживання в незареєстрованому шлюбі мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).
Згідно із довідками Сезенківського старостинського округу виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області №№ 37, 38 від 17 лютого 2022 року та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 12 від 17 лютого 2022 року ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 проживають АДРЕСА_1 , дитини знаходиться на утриманні матері (а.с. 7-12).
Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_6 від 01 травня 2025 року позивачка працює на посаді перукаря-модельєра та отримує заробітну плату 8 200,00 грн в місяць (а.с. 165-169).
Згідно із довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 № 130/2/1130 від 30 червня 2022 року ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації з 19 березня 2022 року (а.с. 29-32).
ОСОБА_1 згідно консультативного висновку спеціаліста № 22-25736 від 30 квітня 2025 року має основний діагноз: струс головного мозку та супутні діагнози: баротравма вуха та інші судинні синдроми головного мозку при цереброваскулярних хворобах, у зв`язку з чим потребує консультації профільних фахівців (а.с. 172, 173).
Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 20 лютого 2025 року за станом свого здоров`я, а саме інвалідністю ІІ групи він обрав сина ОСОБА_1 для свого утримання (догляду) (а.с. 135).
Згідно актового запису про шлюб за № 232 ОСОБА_1 08 липня 2023 року уклав шлюб з ОСОБА_8 та відповідно до актового запису про народження за № 42 має від зазначеного шлюбу малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 136, 137).
За відомостями довідки ТОВ «Діалог Діагностікс» від 22 травня 2025 року на даний час відповідач працює на посаді молодшого комплектувальника товарів та отримує заробітну плату 8 200,00 грн в місяць (а.с. 174).
Згідно платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 щомісячно у період з 15.05.2022 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 005,03 грн, 19.05.2022 та 23.06.2022 - 1 507,54 грн, 23.06.2022 - 1 005,03 грн, з 15.07.2022 по 23.08.2024 - 3 015,08 грн, з 28.09.2024 по 24.04.2025 - 2 010,05 грн на утримання доньки ОСОБА_3 (а.с. 82-100, 140-158).
На момент звернення позивачки до суду з цим позовом між сторонами не досягнуто згоди з приводу способу виконання відповідачем свого обов`язку щодо утримання спільної дитини.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).
За частиною третьою статті 181 СК Україниза рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частини третя статті 182 СК України).
Згідно із вимогами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати спільну з позивачкою дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачкою.
Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Суд першої інстанції, встановивши, що у сторін є малолітня дочка, яка після припинення спільного проживання батьків залишилась проживати з позивачкою і фактично знаходиться на утриманні матері, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є особою працездатного віку із задовільним станом здоров`я, відразу після пред`явлення позову був призваний на військову службу, отримуючи грошове забезпечення військовослужбовця, а в подальшому працевлаштований на постійній основі, що забезпечує стабільну оплату праці, врахувавши розмір грошових сум, які відповідач перераховував позивачці протягом усього періоду розгляду справи в суді та розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, який у 2025 році становив 3 196,00 грн, дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів)на утримання своєї дитини на користь позивачки, що відповідатиме інтересам дочки, сприятиме її нормальному розвитку та не поставить її батька у скрутне матеріальне становище.
На спростування зроблених судом висновків відповідач не навів переконливих доводів про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, зокрема, матеріали справи не містять відомостей щодо незадовільного стану йогоздоров`я, скрутного матеріального становища або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів, відтак він спроможний надати матеріальну допомогу дитині на належному рівні.
Колегія суддів відмічає, що як відповідач, так і позивачка зобов`язанні в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати свою дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй гарні умови для проживання та виховання, у тому числі забезпечувати матеріально.
Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.
При ухваленні рішення місцевий суд взяв до уваги доводи відповідача про те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у нього народилась друга дитина, яка також перебуває на його утриманні, 20 лютого 2025 року непрацездатний батько з інвалідністю ІІ групи обрав його для свого утримання (догляду), а також, що він має деякі проблеми зі здоров`ям, проте зазначені обставини не спростовують обов`язку відповідача, як батька, забезпечувати утримання своєї першої дитини на мінімально необхідному (гарантованому) рівні з урахування доходів, які він офіційно отримує.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно застосував положення статті 183 СК України, згідно яких розмір аліментів на двох дітей повинен становити не більше 1/3 частки заробітку їх платника, колегія суддів відхиляє як безпідставні, адже норма частини п`ятої вказаної статті стосується можливості стягнення аліментів в наказному провадженні у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей, які народженні від одного шлюбу, а не на дітей платника аліментів від різних шлюбів (шлюбних відносин).
Натомість відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості, зокрема, у разі стягнення аліментів, - 50 відсотків.
Якроз`яснено у абазі 4 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
У справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду в порядку позовного провадження з вимогою стягнути з відповідача на утримання їх спільної дочки аліменти у розмірі 1/4 частини (25 %) з усіх видів його заробітку (доходу). Суд першої інстанції, врахувавши обставини, визначені статтями 181, 182 СК України, задовольнив цю вимогу та визначив такий розмір аліментів, який в повній мірі відповідає вимогам сімейного законодавства, спрямований на належне забезпечення прав дитини та відповідає її інтересам.
Навіть у частині першій статті 161 ЦПК України передбачено стягнення аліментів у безспірному порядку в наказному провадженні, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на одну дитину у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (частини друга статті 161 ЦПК України).
При цьому слід врахувати, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ємолодою працездатною особою без розумових та фізичних вад, він не позбавлений можливості працювати у різних сферах своєї професійної діяльності для збільшення доходів (на відміну від позивачки, з якою проживає малолітня дитина сторін, що потребує значного більшого часу і зусиль), а як наслідок повноцінно утримувати свою родину та підтримувати на належному рівні дитину від спільного проживання з позивачкою, адже батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку усіх своїх дітей.
З огляду на вищезазначене, посилання відповідача на те, що внаслідок стягнення з нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів) інша його малолітня дочка  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявиться менш матеріально забезпеченою є необґрунтованими.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України,підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

С.О. Журба

Д.О. Таргоній