П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/23829/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В. Дата і місце ухвалення: 21.01.2026 р., м. Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом Юсупової Аліни Рамілівни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2025 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови прийняти та розглянути документи для оформлення набуття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України за територіальним походженням;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти у ОСОБА_2 та розглянути у порядку, передбаченому Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, документи для оформлення набуття ОСОБА_3 громадянства України за територіальним походженням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що позивач зверталася за міжнародним захистом в Україні, та була документована посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту за №СР 000558. 10.01.2024 року вона звернулася до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області із заявою про оформлення набуття її дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України за територіальним походженням відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, разом із копіями всіх необхідних документів, проте будь-якого рішення у встановлений строк відповідачем прийнято не було. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Київського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо нерозгляду по суті заяви позивача від 10.01.2024 року про оформлення набуття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України за територіальним походженням.
Зобов`язано Київський відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти та розглянути у порядку, передбаченому Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, заяву від 10.01.2024 року та додані до неї документи для оформлення набуття ОСОБА_3 громадянства України за територіальним походженням, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 21.01.2026 р. та у задоволенні позову відмовити повністю.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що позивачем до адміністративного позову не надано доказів звернення за оформленням набуття громадянства України її донькою ОСОБА_3 , в порядку встановленому Законом та Порядком № 215. Позивач не ініціювала таку процедуру перед відповідачем у порядку, що визначений чинним законодавством України.
Апелянт зазначає, що не підлягає задоволенню як безпідставна вимога позивача про прийняття та розгляд заяви про оформлення набуття громадянства України, оскільки вона не ініціювала таку процедуру перед відповідачем у порядку, що визначений чинним законодавством України. Окрім цього, здійснити повторний розгляд заяви, яка подана позивачем 10.01.2024 є неможливим у зв`язку з ненаданням відповідного переліку документів, невідповідністю поданої заяви встановленій формі, зазначенням невірної підстави для набуття громадянства України, а також зазначенням того, що дитина набула громадянства рф.
Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Батьками малолітньої дитини є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що також підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є громадянами РФ та перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.
При цьому, ОСОБА_2 зверталася за міжнародним захистом в Україні, та 30.11.2016 року була документована посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту за №СР 000558. Строк дії посвідчення продовжений до 17.05.2026 року.
Згідно довідки №Ю4-62467-ф/л від 06.04.2020 року, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за наступним місцем проживання – АДРЕСА_1 .
10.01.2024 року позивач звернулася до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області із заявою довільної форми про оформлення набуття її дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України за територіальним походженням відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, разом із копіями всіх необхідних документів.
Також до вищевказаної заяви було долучено заяву за формою 14, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 року №715, про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням.
Водночас будь-якого рішення за вищевказаною у встановлений строк відповідачем прийнято не було.
У відповіді від 16.01.2025 року на адвокатський запит Київський відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначив, що за приписами Закону України «Про громадянство України» та Порядком №215 передбачено подання документу про проживання на території України. Водночас, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, не є документом, що підтверджує факт проживання особи на території України, а тому наразі неможливо прийняти документи заявниці для оформлення набуття громадянства України за територіальним походження її дитиною.
Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивач звернулась до суду за захистом власних прав та інтересів.
Суд першої інстанції розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку, що позивачем було подано до міграційного органу документ, що посвідчували особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України. При цьому, п.5 розділу І Порядку №215 не встановлює виключний перелік документів, який підтверджує проживання заявника на території України та має бути поданий із заявою про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням.
Також суд встановив, що міграційним органом по суті не розглядалась заява позивача від 10.01.2024 року та така заява не була повернута, тому захист право позивача шляхом зобов`язання Київський відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти та розглянути у порядку, передбаченому Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, заяву від 10.01.2024 року та додані до неї документи для оформлення набуття ОСОБА_3 громадянства України за територіальним походженням, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України №2235-III від 18.01.2001 року «Про громадянство України» (далі – Закон №2235-III).
Статтею 6 Закону №2235-III визначено підстави набуття громадянства України, зокрема, але не виключно, за народженням або за територіальним походженням.
Згідно ч.5 ст.7 Закону №2235-III особа, яка народилася на території України або за її межами від іноземця, який на момент її народження є особою, яка в розумінні цього Закону постійно проживала на території України, та особи без громадянства, яка на момент її народження постійно проживала на території України, і не набула за народженням громадянства (підданства) іншої держави, є громадянином України.
За ст.8 Закону №2235-III особа, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року від іноземців, які на момент її народження постійно проживали на території України, або іноземця, який на момент її народження постійно проживав на території України, та особи, яку на момент її народження визнано біженцем або якій надано притулок в Україні, або іноземця, який на момент її народження постійно проживав на території України, та особи без громадянства, визнаної в Україні, яка на момент її народження постійно або тимчасово проживала на території України, або іноземця, який на момент її народження постійно проживав на території України, та особи без громадянства, яка на момент її народження постійно проживала на території України і не набула за народженням громадянство України та є іноземцем або особою без громадянства, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Набуття громадянства України такою особою здійснюється за заявою одного з її законних представників, а після досягнення особою повноліття - за її власною заявою.
Для набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою про набуття громадянства України подається один із таких документів:
1) декларація про визнання себе громадянином України;
2) зобов`язання припинити іноземне громадянство;
3) декларація про відмову від іноземного громадянства та визнання себе лише громадянином України, крім осіб, зазначених в абзаці сорок восьмому частини першої статті 1 цього Закону;
4) декларація про відсутність іноземного громадянства.
Указом Президента України від 21.03.2001 року №215 було затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі – Порядок №215).
За п.1 розділу І Порядку №215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Згідно п.2 розділу І Порядку №215 заяви з питань громадянства оформлюються про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи.
Відповідно до п.3 розділу І Порядку №215 заяву з питань громадянства дитини підписує один з її батьків або інший законний представник дитини.
За п.5 розділу І Порядку №215 під час подання заяви та інших документів з питань громадянства пред`являється документ, що посвідчує особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України або про його постійне проживання за кордоном та подаються копії таких документів.
Згідно п.23 розділу ІІ Порядку №215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням дитиною, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та є особою без громадянства або іноземцем (частина третя статті 8 Закону), один із батьків дитини або інший законний представник подає документи, передбачені підпунктами "а" - "г" пункту 39 цього Порядку, а також копію свідоцтва про народження дитини.
Відповідно до п.п. а) – г) п.39 розділу ІІ Порядку №215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням дитиною, один із батьків дитини або опікун чи піклувальник подає такі документи:
а) заяву про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням;
б) дві фотокартки (розміром 35 х 45 мм) дитини;
в) заяву дитини віком від 14 до 18 років про згоду щодо набуття громадянства України;
г) один із таких документів:
- декларацію про відсутність у дитини іноземного громадянства - для дітей, які є особами без громадянства;
- зобов`язання припинити іноземне громадянство - для дітей, які є іноземцями. Для дітей-іноземців, які є громадянами (підданими) кількох держав, - зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається для дітей, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є діти, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;
- декларацію про відмову дитини, якій надано в Україні статус біженця чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання дитині статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, - для дітей-іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні;
- декларацію про відмову дитини, один із батьків якої або опікун чи піклувальник, що подав документи, є громадянином Російської Федерації і зазнав переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує переслідування через політичні переконання (довідка Міністерства закордонних справ України, дипломатичного представництва чи консульської установи України, видана в установленому Кабінетом Міністрів України порядку), - для дітей-іноземців, один із батьків яких або опікун чи піклувальник, що подав документи, є громадянином Російської Федерації і зазнав переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності;
- заяву про зміну громадянства - для дітей-іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.
При цьому, за п.89 розділу ІV Порядку №215 територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.
З огляду на викладене колегія суддів наголошу, що положеннями Порядку №215 перебачено, що якщо територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, зобов`язаний перевірити відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України та, не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів, повернути їх заявникові для усунення недоліків, якщо виявить що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України. 
При цьому варто зазначити, що під час подання заяви та інших документів з питань громадянства пред`являється та надаються копії документів, що посвідчує особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України.
Приписи Порядку №215 не передбачають окремої процедури для відмови у розгляді заяви про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України у випадку ненадання заявником документу про проживання заявника на території України. Тобто, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України в будь-якому випадку був зобов`язаний не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повернути їх заявникові для усунення недоліків, а у випадку неусунення недоліків у встановлений строк – прийняти рішення про припинення провадження за цією заявою.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано, а матеріали справи не містять доказів того, що Київський відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у встановленому порядку повернув заяву позивача від 10.01.2024 року для усунення недоліків, а також не надав доказів прийняття відповідного рішення про припинення провадження за заявою від 10.01.2024 року.
В свою чергу, у листі від 16.01.2025 року на адвокатський запит Київський відділ у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначив, що за приписами Закону України «Про громадянство України» та Порядком №215 передбачено подання документу про проживання на території України. Водночас, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, не є документом, що підтверджує факт проживання особи на території України, а тому було неможливо прийняти документи позивача для оформлення набуття громадянства України за територіальним походження її дитиною.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що лист від 16.01.2025 р. не є належним рішенням прийнятим відповідачем за наслідками розгляду заяви від 10.01.2024 р., оскільки такий лист є відповіддю на адвокатський запит, тому суд встановив порушення відповідачем приписів Порядку №215 та не прийняття відповідного рішення про припинення провадження за заявою позивача від 10.01.2024 року про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням.
Згідно п.п.4, 13, 16 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;
- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;
- посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України.
За п.12 ст.2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (далі - представник).
До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються, зокрема, але не виключно, паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними.
Аналізуючи вищевказане, для реєстрації місця проживання (перебування) особи має надаватися паспортний документ особи, яким є, зокрема, але не виключно, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується приписами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Як було встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, згідно довідки №Ю4-62467-ф/л від 06.04.2020 року, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається, що позивач має зареєстроване місце проживання у м.Одесі.
Суд встановив, що до заяви від 10.01.2024 року позивачем було додано і довідку №Ю4-62467-ф/л від 06.04.2020 року, і посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту за №СР 000558, що підтверджується примірником поданої заяви за формою 14, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 року №715, про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням.
Отже, матеріали справи підтверджують, що позивачем було подано до міграційного органу документ, що посвідчували особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України. При цьому, п.5 розділу І Порядку №215 не встановлює виключний перелік документів, який підтверджує проживання заявника на території України та має бути поданий із заявою про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням.
Аналізуючи вищевказані обставини та виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що не підлягає задоволенню як безпідставна вимога позивача про прийняття та розгляд заяви про оформлення набуття громадянства України, оскільки вона не ініціювала таку процедуру перед відповідачем у порядку, що визначений чинним законодавством України, оскільки як вже було вище зазначено, що Київським відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не було прийнято жодного рішення відносно поданої заяви від 10.01.2024 р.
В даному випадку суд першої інстанції дійшов вірного висновку про вчинення відповідачем саме протиправну бездіяльність щодо нерозгляду по суті заяви позивача від 10.01.2024 року про оформлення набуття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України за територіальним походженням та зобов`язав розглянути таку заяву у порядку, передбаченому Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, заяву від 10.01.2024 року та додані до неї документи для оформлення набуття ОСОБА_3 громадянства України за територіальним походженням, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявність підстав для задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Згідно п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 березня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук