ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 761/35114/24 Суддя (судді) першої інстанції: Левицька Т.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю., 
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови Серія ЕНА № 3088389 від 20.09.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову Серія ЕНА № 3088389 від 20.09.2024 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, винесену інспектором взводу № 2 роти № 6 батальйону № 3 полку № 1 управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Опальком Т.Г. відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 121-3 КУпАП і накладене стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1190 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 07 липня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
На переконання апелянта, суд першої інстанції помилково зазначив, що позивачем не надано суду будь-яких належних та достовірних доказів, оскільки згідно з положеннями ч.2 ст.77 КАС України саме суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
При цьому, апелянт зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які відеозаписи, пояснення свідків, тобто відсутні докази керування транспортним засобом без ременя безпеки.
Також апелянт наголошує, що зупинка його транспортного засобу відбулась всупереч положенням ст. 35 Закону України «Про національну поліцію».
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови Серія ЕНА № 3088389 від 20.09.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.
Відзив на апеляційну скаргу відповідач до суду не подав.
Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2024 року відносно ОСОБА_1 інспектором взводу № 2 роти № 6 батальйону № 3 полку № 1 управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Опальком Т.Г. винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серія ЕНА № 3088389.
Згідно з вказаною постановою 20.09.2024 о 09 год. 23 хв. по Столичному шосе в м. Києві ОСОБА_1 керував транспортним засобом, обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3. «в» Правил дорожнього руху. Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн.
Позивач, вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, звернувся з цим адміністративним позовом до суду. 
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив, зазначивши, що позивачем не надано суду будь-яких належних та достовірних доказів, які б спростували факти, викладені в оскаржуваній постанові та факт відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП. Крім того, інспектором Опальком Т.Г. разом зі своїми письмовими поясненнями суду надано список винесених ним того ж дня десятьох постанов у справах про адміністративні правопорушення відносно інших осіб за ч. 5 ст. 121 КУпАП під час несення ним служби 20 вересня 2024 року у складі екіпажу Опалько Т.Г., Лободенко Д.В., що свідчить про відсутність упередженості в діях інспектора Опалька Т.Г. відносно позивача ОСОБА_1 .
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про Національну поліцію», Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395.
Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Нормами ст. 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, правил користування засобами транспорту, в тому числі, за ч.1 ст.121 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Зі змісту спірної постанови вбачається, що 20.09.2024 о 09 год. 23 хв. по Столичному шосе в м. Києві ОСОБА_1 керував транспортним засобом, обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3. «в» Правил дорожнього руху. 
У письмових поясненнях інспектор Опалько Т.Г. зазначив, що 20.09.2024 він перебував в екіпажі з Лободенко Д.В. за адресою: м. Київ, Столичне шосе, КП 504. Останніми було помічено автомобіль Skoda Octavia Tour державний номерний знак НОМЕР_1 , водій якого рухався з порушенням Правил дорожнього руху України, а саме: під час перестроювання не увімкнув світловий покажчик повороту відповідного напрямку. В подальшому було прийнято рішення зупинити даний транспортний засіб згідно з вимогами ст. 35 Закону України про «Національну поліцію». Після зупинки вказаного транспортного засобу, водієм якого був громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, тобто порушення п. 2.3. «в» ПДР України, а саме: ОСОБА_1 не був пристебнутий ременем безпеки під час руху, яким обладнаний даний транспортний засіб. В подальшому відносно ОСОБА_1 було винесено постанову за ч. 5 ст. 121 КУпАП та ознайомлено останнього з усіма правами та обов`язками.
У свою чергу, позивач у судовому засіданні повідомив суду першої інстанції про те, що 20 вересня 2024 року він повертався з місцевості Конче-Заспи до м. Києва, рухаючись на автомобілі Skoda Octavia Tour, державний номерний знак НОМЕР_1 по Столичному Шосе у середній смузі. На КПП він зупинився на знак «Стоп». У правій смузі стояли поліцейські, де знаходиться блокпост. Коли він розпочав рух, інспектор поліції здійснив жест щодо зупинення його транспортного засобу. Після цього, він перелаштувався у праву смугу та зупинився. Після зупинки, до нього підійшов інспектор і попросив пред`явити документи, на що позивач одразу спитав в інспектора про причину його зупинки. Інспектор в свою чергу зазначив, що позивач є не пристебнутий ременем безпеки. Також позивач зазначив, що він відстібнувся від ременя безпеки при інспекторові, коли зупинив свій автомобіль, для того, щоб дістати зі свого рюкзака своє посвідчення водія, про що свідчить фіксація на бодікамері інспектора Опалька Т.Г.
Згідно з ч. 5 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно пп. «в» п. 2.3 ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Отже, користування ременями безпеки є обов`язком водія (за умови обладнання автомобіля таким засобом), недотримання якого є підставою для притягнення його до відповідальності за ч. 5 ст. 121 КпАП України.
Колегія суддів зазначає, що нормами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно зі ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Однак, у матеріалах справи, окрім пояснень сторін, відсутні будь-які докази, як-то відеозапис з нагрудного реєстратора інспекторів патрульної поліції, про те, що позивач 20.09.2024 о 09 год. 23 хв. по Столичному шосе в м. Києві ОСОБА_1 керував транспортним засобом, обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови, яка, як окремий документ, за відсутності доказів, передбачених ст.251 КУпАП, не є доказом вчинення водієм правопорушення.
Вказане свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірність прийнятої ним постанови.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 23.10.2019 у справі № 357/10134/17.
Слід зазначити, що, в силу вимог статті 251 КУпАП, візуальне спостереження працівником поліції за порушенням не може бути доказом порушення Правил дорожнього руху.
Крім того, за правилами частини третьої статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу.
Разом з тим, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис вчинення адміністративного правопорушення, а тому у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують вину позивача, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11.12.2019 у справі № 761/41786/16-а.
Колегія суддів наголошує, що відповідач на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 26.05.2025 копію відеозапису подій, які є предметом дослідження у цій справі, не надав.
Водночас, відповідач повідомив суд, що в його розпорядженні відсутній запитуваний відеозапис з нагрудних відеореєстраторів працівників патрульної поліції, оскільки відеофіксація за вказану дату видалена без можливості поновлення у зв`язку з обмеженими строками зберігання - 30 діб та з дотриманням підпункту № 1, пункту № 3, розділу № VIII - Загальний порядок зберігання та видачі відеозаписів Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1026 від 18.12.2018 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.01.2019.
Втім, посилання на зазначені обставини в контексті доведення вини особи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки неможливість надати докази на підтвердження вчинення особою правопорушення не можуть бути підставою для висновків про доведеність факту правопорушення.
При цьому, колегія суддів, оцінюючи таке твердження, має обґрунтований сумнів в тому, що суб`єкт владних повноважень фіксував будь-яким чином (фото або відео) факт порушення позивачем Правил дорожнього руху, оскільки у спірній постанові про накладення адміністративного стягнення на позивача не міститься відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.
Колегія суддів вважає безпідставним врахування судом першої інстанції пояснень поліцейського, в якості доказу вчинення позивачем адміністративного правопорушення, адже під час складення постанови у справі про адміністративне правопорушення позивач діяв як службова особа - інспектор патрульної поліції. Суд зазначає, що свідчення зазначеної особи не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16-а.
Викладене, на переконання судової колегії, не дає підстави погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 гривень відповідає вимогам чинного законодавства України.
Колегія суддів наголошує, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення за ч.5 ст.121 КУпАП, як наслідок, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності прийнята протиправно та підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права та недотримано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, задовольнити апеляційну скаргу позивача, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги позивача - задовольнити.
Колегія суддів наголошує, що допущена позивачем описка у прохальній частині як адміністративного позову, так і апеляційної скарги щодо неправильного написання норми права (ч. 1 ст. 121-3 КУпАП) та суми штрафу (1190,00 грн) замість правильної норми права (ч. 5 ст. 121 КУпАП) та суми штрафу (510,00 грн) не впливає на результат розгляду справи та не може слугувати підставою для часткового задоволення позовних вимог, оскільки зі змісту адміністративного позову та апеляційної скарги вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що стосуються скасування спірної постанови, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн.
Сплачений позивачем судовий збір за подання адміністративного позову у сумі 605,60 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 908,40 грн, усього на суму 1514,00 грн, відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 липня 2025 року - задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 липня 2025 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Скасувати постанову від 20.09.2024 серії ЕНА №3088389 про накладення адміністративного стягнення, прийняту поліцейським взводу №1 роти №6 батальйону №3 Полку-1 Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції Опальком Тарасом Григоровичем, відносно ОСОБА_1 за ч.5 ст. 125 КУпАП і накладене стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , PHOКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1514,00 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, код ЄДРПОУ 40108646).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма