КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2026 року м. Київ №320/32645/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ГУ ПФУ у Вінницькій області, у якому просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.04.1985 по 1996.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, однак отримав відмову у зв`язку з недостатністю страхового стажу.
На думку позивача, така відмова є протиправною, оскільки відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи з 01.04.1985 по 1996 роки, який фактично мав місце та підтверджується наявними доказами.
Позивач зазначає, що відсутність трудової книжки зумовлена об`єктивними причинами, пов`язаними зі збройною агресією та втратою документів на тимчасово окупованій території, що унеможливлює подання оригіналів.
При цьому позивачем надано інші допустимі докази, зокрема довідку про стаж роботи, а також письмові свідчення осіб, які підтверджують факт роботи у відповідний період.
Отже, позивач вважає, що відповідач безпідставно відмовив у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу та, як наслідок, у призначенні пенсії.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. 
Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту. 
Позивачка звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням відповідача від 28.04.2025 №262440028686 позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу, який визначено у розмірі 28 років 9 місяців 4 дні.
До страхового стажу позивачки не було зараховано період роботи з 01.04.1985 по 1996 роки.
Підставою для незарахування зазначеного періоду відповідач визначив відсутність належних підтверджуючих документів, зокрема, відсутність сканкопії трудової книжки; невідповідність довідки вимогам законодавства; відсутність окремих реквізитів у наданих документах. 
Судом також встановлено, що у позивачки відсутній оригінал трудової книжки, оскільки станом на 24.02.2022 позивачка працювала у м.Макіївка Донецької області (оригінал трудової книжки зберігався у її роботодавця КНП Перинотальний центр у м.Маріуполі Донецької області) та через збройну агресію російської федкерації позивачка вимушена була покинути своє місце проживання, роботу й виїхати до м.Києва. 
Разом з тим, судом встановлено, що позивачка фактично працювала у зазначений період у медичному закладі, що підтверджується довідкою №70 від 07.06.2022, а також письмовими свідченнями осіб. 
Суд також встановив, що позивачка не має можливості надати оригінал трудової книжки у зв`язку з її знищенням разом з архівними документами підприємства на території, яка постраждала внаслідок бойових дій.
Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).
Частиною 1 ст. 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 32 років.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-ІV).
Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Частиною 3 ст. 44 Закону №1058-IV визначено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно до ст. 48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону № 1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном.
Тобто, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
З матеріалів справи вбачається, що у позивачки відсутній оригінал трудової книжки, оскільки до 24.02.2022 вона проживала та працювала у м.Макіївка Донецької області та через збройну агресію російської федерації проти України, вона вимушена була виїхати до м.Києва. 
Оригінал трудової книжки позивачки зберігався у її роботодавця у КНП «Перинаталньий центр» у м.Маріуполі Донецької області. 
При цьому позивачкою було додано до заяви про призначення пенсії: довідку міської лікарні №2 м.Макіївки від 07.06.2022 №70 про те, що ОСОБА_1 працювала в медсанчастині ордена ім.Леніна металургійного комбінату ім.Кірова Міської лікарні №2 м.Макіївки: з 01.04.1985 (наказ №23 від 01.04.1985) – прийнята на посаду акушерки родильного відділення; з 10.02.1992 направлена у службове відрядження до Єменської республіки на строк 2 роки на підставі наказу ГЗО №57к від 07.02.1992 і наказу МБ №2 від 10.02.1992 №16, з 06.09.1994 – направлена у службове відрядження в Єменську республіку строком на 2 роки на підставі наказу ГЗО б/н та наказу ГБ №2 від 06.09.1994 №142 по 1996 рік. 
Вказана довідка була видана на підставі книг наказів по кадрам, особистому складу та особистого рахунку. 
Також позивачкою були надані письмові свідчення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про підтвердження працевлаштування позивачки у міській лікарні №2 м.Макіївки у період з 01.04.1985 до 04.11.1997. 
Однак, відповідач вказує на відсутність підстав для зарахування спірного періоду до страхового стажу позивачки через відсутність оригіналу трудової книжки, та незасвідчення довідки головним лікарем з відсутністю відомостей щодо звільнення заявниці з роботи. 
Відповідно до повідомлення ГУ НП у м.Києві (Дніпровське управління поліції) від 02.02.2026 зафіксовано втрату позивачкою оригіналу трудової книжки без встановлення її місцезнаходження. 
Додатково, позивачкою до суду надано довідку міської лікарні №2 м.Макіївки так званої донецької народної республіки №5 від 28.07.2025 про те, що позивачка з 01.04.1985 (наказ №23 від 01.04.1985) прийнята на посаду акушерки родильного відділення; з 10.02.1992 направлена у службове відрядження до Єменської республіки на строк 2 роки на підставі наказу ГЗО №57к від 07.02.1992 і наказу МБ №2 від 10.02.1992 №16, з 06.09.1994 – направлена у службове відрядження в Єменську республіку строком на 2 роки на підставі наказу ГЗО б/н та наказу ГБ №2 від 06.09.1994 №142. Відомості про звільнення по книгам наказів та особовим рахункам відсутні. 
Дана довідка підписана головним лікарем, начальником відділу кадрів, медичним реєстратором. 
Згідно з довідкою КПН «Перинатальний центр м.Маріуполь» №27 від 14.04.2025 ОСОБА_1 працювала акушеркою, вищої категорії, консультативно-діагностичного відділення з 01.09.1998 до 13.02.2023. 
Згідно з копією наказу КНП «Перинатальний центр м.Маріуполь» №8-к від 13.02.2023 ОСОБА_1 звільнено з 13.02.2023 з посади акушерки пологового відділення за власним бажанням. 
Наказом ТОВ «Клініка Оксфорд медікал» від 14.04.2023 №191/к позивачку прийнято на посаду сестри медичної, за основним місцем роботи з 17.04.2023. 
Суд звертає увагу на те, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р, м.Макіївка та м.Маріуполь відносяться до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.
Відповідно до п. 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (далі - Закон №1207-VII) тимчасово окупованою територією визначено сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях. 
Приписами частин першої та другої статті 4 Закону №1207-VII передбачено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
На підставі частини першої статті 17 Закону №1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна
Згідно із статтею 18 Закону №1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.
При цьому, положеннями частин першої-третьої статті 9 Закону №1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
У той же час, слід враховувати, що «Намібійські винятки» Міжнародного суду ООН підлягають застосуванню лише у разі якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
Втім, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 242/1568/17.
Враховуючи викладене, факт знаходження підприємств/установ на тимчасово окупованій території України та неможливість проведення відповідачем перевірки наданих позивачем додаткових документів, на думку суду, не може позбавляти права позивача на перерахунок пенсії.
Аналогічного висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 16.03.2026 у справі №640/12696/22. 
Отже, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачка не може бути позбавлена свого права щодо обрахунку її розміру пенсії з урахуванням довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, виданої міською лікарнею №2 м.Макіївки донецької народної республіки.
Окрім цього, суд звертає увагу на те, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, відповідач не позбавлений права, зокрема звертатися у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
Суд приймає до уваги те, що відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації стосовно спірних періодів позивачки, натомість відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до страхового стажу таких періодів.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Водночас, згідно із частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Водночас, адміністративний суд не може підміняти уповноважений орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо підрахунку стажу та вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Питання про наявність підстав для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відноситься до повноважень органу Пенсійного фонду, у даному випадку визначеного за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Вінницькій області, і, за відсутності всіх вихідних даних, необхідних для вирішення цього питання, не може бути розглянуте по суті судом.
Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17.
Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області безпідставно не зараховано до страхового стажу позивачки період її роботи з 01.04.1985 по 06.09.1996 у міській лікарні №2 м. Макіївка та, як наслідок, протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком.
За таких обставин, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивачки, у тому числі з виходом за межі позовних вимог, рішення відповідача №262440028686 від 28.04.2025 слід визнати протиправним та скасувати, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивачки період роботи з 01.04.1985 по 06.09.1996 і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії зі віком. 
Обраний у справі судом спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам справедливості та забезпечить ефективне поновлення порушеного права позивача з урахуванням обставин цієї справи.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно з ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У зв`язку із викладеним, судові витрати у розмірі 1211,20 грн. на оплату судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області №262440028686 від 28.04.2025 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м.Вінниця, вул.Зодчих, буд.22, ЄДРПОУ – 13322403) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) період роботи з 01.04.1985 по 06.09.1996, та повторно розглянути її заяву від 21.04.2025 призначення пенсії за віком.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м.Вінниця, вул.Зодчих, буд.22, ЄДРПОУ – 13322403). 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.