П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2750/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Мультян М.Б. Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
22 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Служби безпеки України (по особовому складу) від 210-ос/дск від 13.02.2025 в частині направлення ОСОБА_1 (який перебував у розпорядженні начальника департаменту за посадою старшого оперуповноваженого на особливо важливих об`єктах, виключивши його зі списків особового складу Служби безпеки України з 20 лютого 2025 року )- в розпорядження Міністра оборони;
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Служби безпеки України (по особовому складу) від 210-ос/дск від 13.02.2025р. в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Служби безпеки України з 20 лютого 2025 року;
- зобов`язати Службу безпеки України зарахувати ОСОБА_1 в розпорядження начальника Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України - до закриття стосовно ОСОБА_1 кримінального провадження чи постановлення вироку судом, що передбачено п. 48 Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262; 
- стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, наказів Голови Служби безпеки України (по особовому складу) №210-ос/дск від 13.02.2025 в частині направлення його в розпорядження Міністра оборони України та №210-ос/дск від 13.02.2025 в частині виключення його зі списків особового складу Служби безпеки України з 20 лютого 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Службі безпеки України. Наказом Голови Служби безпеки України №210-ос/дск від 13.02.2025 позивача було переведено для продовження проходження військової служби до Міністра оборони України, при цьому вважає, що жодних законних підстав та обґрунтування для переведення його не було, а тому зазначене рішення суб`єкта владних повноважень є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.06.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, зокрема не враховано умови контракту, відсутність його згоди на переведення, наявність правової колізії між нормативно-правовими актами, а також порушення його права на працю, соціальні гарантії та справедливий суд.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу в Службі безпеки України з 30.01.2012 року.
30.01.2012 року між Службою безпеки України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України. Контракт укладено строком на 5 років. Контракт передбачав такі умови: громадянин України, який вступає на військову службу, добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Службі безпеки України протягом строку дії цього контракту на умовах і в порядку, встановлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють проходження військової служби у Службі безпеки України, сумлінно виконувати вимоги військових статутів Збройних Сил України, нормативно-правових актів Служби безпеки України, інших актів законодавства, службові обов`язки, накази командирів і начальників.
Термін дії вказаного контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Службою безпеки України, повинен був закінчитися 26.02.2017 року, однак Наказом начальника Департаменту контррозвідки СБУ від 23.11.2015 № 137-ОС/дск ОСОБА_1 був зарахований у розпорядження начальника Департаменту контррозвідки за підпунктом в пункту 48 (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом).
Надалі, наказом Голови Служби безпеки України від 13.02.2025 № 210-ОС/дск, позивача направлено у розпорядження Міністра оборони України та виключено зі списків особового складу СБУ з 20.02.2025 року.
Вважаючи протиправним наказ Голови Служби безпеки України від 13 лютого 2025 року №210-ОС/дск щодо особового складу, в частині направлення майора ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України та виключення зі списків особового складу з 20 лютого 2025 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що спірний наказ Голови Служби безпеки України виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, зокрема з урахуванням особливостей проходження військової служби в умовах дії правового режиму воєнного стану, а доводи позивача не свідчать про його протиправність.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі за текстом Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок становлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно о законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок, зокрема, включає проходження військової служби.
Пунктом 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 13 Закону України «Про Службу безпеки України» передбачено, що керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України.
Частиною першою статті 20 Закону визначено, що умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.
Указом Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і обороні України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено введення в Україні воєнного стану з 5 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
Надалі Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на час розгляду справи.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, ї територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Так, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18.05.2024, тобто був чинний на час існування спірних відносин, передбачено, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Спеціальними нормами, які регулюють проходження військової служби, є Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі за текстом Положення).
Положенням визначається порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період.
Зокрема, пунктом 48 Положення визначені підстави та строки зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників, а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника іншого підрозділу, органу, закладу, установи.
Так, підпунктом «б» пункту 48 Положення визначено, що зарахування у розпорядження військовослужбовців Служби безпеки України у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних завдань та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) здійснюється строком до 3 місяців.
Абзацом чотирнадцятим пункту 48 Положення передбачено, що військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.
Приписами пункту 49 Положення визначено, що військовослужбовці Служби безпеки України можуть бути направлені для проходження військової служби до Збройних Сил України та інших військових формувань із виключенням зі списків особового кладу Служби безпеки України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті на військову службу за контрактом до Служби безпеки України із зарахуванням їх до списків особового складу Служби безпеки України після виключення зі списків особового складу інших військових формувань.
Направлення військовослужбовців із Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань чи з інших військових формувань до Служби безпеки України здійснюється за погодженням між Службою безпеки України та відповідними військовими формуваннями за згодою військовослужбовця, крім випадків, передбачених пунктом 99 цього Положення.
При цьому, пунктом 99 Положення в редакції, чинній з 24.10.2024, визначено, що у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Отже, суд першої інстанції вірно визнав необґрунтованим посилання позивача на те, що законодавством України не передбачено можливості переведення військовослужбовців СБ України для проходження служби до інших військових формувань.
Слід зазначити, що підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», передбачено зокрема, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період дії воєнного стану правове регулювання проходження військової служби має спеціальний характер, що прямо передбачено, зокрема, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України №3633-ІХ та пунктом 99 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України. Вказані норми прямо передбачають можливість направлення військовослужбовців СБУ до інших військових формувань у зв`язку зі службовою необхідністю за погодженням між відповідними органами без необхідності отримання згоди військовослужбовця.
Доводи апелянта про обов`язковість подання ним рапорту як умови переведення є безпідставними, оскільки положення Інструкції, на які він посилається, не підлягають застосуванню у відриві від спеціальних норм, що регулюють правовідносини в умовах воєнного стану. Саме пункт 99 Положення встановлює виключення із загального правила щодо необхідності згоди військовослужбовця, що було належним чином враховано судом першої інстанції.
Так, згідно копії листа Голови служби безпеки України Міністру оборони України від 25.11.2024 року №11/10645, відповідач просить Міністра оборони України Рустема Умєрова погодити питання щодо подальшого проходження військової служби в Збройних Силах України майора ОСОБА_1 (Б-008735), який перебуває в розпорядженні начальника Департаменту військової контррозвідки.
Також, згідно з копією листа Міністра оборони України Голові Служби безпеки України від 21.01.2025 року №220/998, Міністром оборони України Рустемом Умєровим повідомлено, що кандидатуру майора ОСОБА_1 погоджено для подальшого проходження військової служби.
Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку вказаним документам, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем вчинено всі належні дії стосовно погодження переведення позивача у розпорядження Міністра оборони України.
Посилання апелянта на умови контракту, відповідно до яких зміна його умов можлива лише за згодою сторін, також не спростовують правомірності спірного наказу, оскільки направлення військовослужбовця до іншого військового формування у порядку, визначеному законом, не є зміною умов контракту в розумінні цивільно-правових зобов`язань, а є формою реалізації владних управлінських повноважень держави щодо проходження військової служби. Такий підхід узгоджується з положеннями пункту 15 Положення №1262, яким прямо передбачено, що дія контракту не припиняється у разі такого направлення.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, що реалізація Головою СБУ повноважень щодо направлення військовослужбовця у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України не тягне зміни умов контракту, не потребує оформлення додаткового документа щодо надання військовослужбовцем згоди на таке направлення та не передбачає розірвання контракту, укладеного між військовослужбовцем та державою в особі СБУ.
Доводи апелянта щодо існування правової колізії між положеннями Указу Президента України №1153/2008 та Указу №1262/2007 не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки в межах спірних правовідносин застосуванню підлягають спеціальні норми, які регулюють порядок направлення військовослужбовців СБУ до інших формувань у період воєнного стану. При цьому питання організації проходження служби у Збройних Силах України, зокрема необхідність укладення нового контракту, належить до компетенції відповідного військового формування і не може свідчити про протиправність дій Служби безпеки України.
Аргументи апелянта щодо неможливості реалізації умов контракту у зв`язку з виключенням його зі списків особового складу СБУ також не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки таке виключення є обов`язковим елементом процедури направлення до іншого військового формування та прямо передбачене законом. Сам по собі факт виникнення труднощів у подальшому проходженні служби не свідчить про незаконність первинного управлінського рішення.
Крім того, слід зауважити, що згідно рапорту позивача від 27.02.2025 року, ОСОБА_1 22.02.2025 року з приписом Служби безпеки України №000661 прибув до Міністерства оборони України за адресою: проспект Повітряних Сил, буд. 6, проте у підписанні нового контракту з Міністерством оборони України та зарахуванні в розпорядження Міністра оборони України позивачу було відмовлено з підстав його відмови підписати новий контракт.
Таким чином, позивач, фактично виконав вимоги наказу Голови Служби безпеки України від 13 лютого 2025 року №210-ОС/дск щодо особового складу, в частині направлення майора ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України та виключення зі списків особового складу з 20 лютого 2025 року, по суті, не ставлячи під сумнів правомірність останнього.
При цьому, такі обставини не змінюють правової оцінки спірних правовідносин, оскільки такі обставини виникли вже після прийняття спірного наказу та не впливають на його законність на момент видання.
Доводи апелянта щодо наявності прогалин у законодавстві та посилання на законопроєкт не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки суди застосовують чинне законодавство, а не проєкти нормативно-правових актів чи пропозиції щодо їх змін.
Посилання апелянта на порушення його конституційних та конвенційних прав, зокрема права на працю та соціальний захист, є необґрунтованими, оскільки обмеження прав військовослужбовців у період воєнного стану прямо передбачені законом, мають легітимну мету та є пропорційними, що узгоджується із загальними принципами верховенства права.
Щодо доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що справа обґрунтовано розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки характер спірних правовідносин та наявні у справі докази дозволяли ухвалити законне та обґрунтоване рішення без проведення судового засідання. При цьому апелянт не був позбавлений можливості подати письмові пояснення, докази та заперечення, що свідчить про дотримання принципу змагальності сторін.
Відмова у задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін сама по собі не є порушенням права на справедливий суд, оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини письмове провадження може відповідати вимогам статті 6 Конвенції за умови забезпечення сторонам можливості ефективно представити свою позицію, що у даному випадку було забезпечено.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, проте не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.