ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/36152/24 Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
Іменем України

24 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Коротких А.Ю., 
Чаку Є.В., 
за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, за участю третьої особи - Національного агентства України з питань державної служби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Державної податкової служби України щодо не прийняття рішення про виведення ОСОБА_1 з простою, який було запроваджено 24.02.2022 наказом Державної податкової служби України від № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах»;
- зобов`язати Державну податкову службу України прийняти рішення про виведення ОСОБА_1 з простою, який було запроваджено 24.02.2022 наказом Державної податкової служби України № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» та допустити його до фактичного виконання посадових обов`язків на посаді заступника Голови Державної податкової служби України.
У подальшому, позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив визнати протиправною бездіяльність Державної податкової служби України щодо не виведення ОСОБА_2 з простою, який було запроваджено 24.02.2022 наказом Державної податкової служби України від № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» з 10.03.2022 по 21.03.2024.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Державної податкової служби України щодо не виведення ОСОБА_1 з простою, який було запроваджено 24.02.2022 наказом Державної податкової служби України від № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» з 10.03.2022 по 21.03.2024.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності. Також відповідач вказує про те, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, були поновлені, що є підставою для закриття провадження у справі.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 81 ОСОБА_1 було призначено заступником Голови Державної податкової служби України з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків на зазначеній посаді строком на п`ять років з урахуванням часу призначення на посаду згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 9 з оплатою праці відповідно до законодавства.
На момент подачі позовної заяви ОСОБА_1 перебував на посаді заступника Голови Державної податкової служби України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на території України було введено воєнний стан.
Наказом Державної податкової служби України від 24.02.2022 № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» з метою збереження життя та здоров`я працівників Державної податкової служби України та її територіальних органів встановлено простій у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах.
Під дію зазначеного наказу, як заступник Голови Державної податкової служби України потрапив і позивач - ОСОБА_1 .
Вийшовши на роботу за адресою: м. Київ, Львівська площа, 6, ОСОБА_1 24.02.2022 усно повідомлений про те, що наказом Державної податкової служби України № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» йому встановлений простій, який виник не з вини державного службовця. Також були відключені перепустки на територію Державної податкової служби України за адресою: м. Київ, Львівська площа, 6, 8 і до робочого місця.
Простій було встановлено для всіх працівників органів ДПС України не залежно від займаної посади та місця роботи з «метою збереження життя та здоров`я працівників Державної податкової служби України та її територіальних органів».
Наказом Державної податкової служби України від 10.03.2022 № 249-о «Про запровадження дистанційної роботи на період воєнного стану» 11.03.2022 було припинено простій у роботі працівників податкової служби України та її територіальних органів, посади яких віднесено до номенклатури Голови Державної податкової служби України, зокрема в.о. першого заступника Голови Державної податкової служби України Бугасова В.М. та заступника Голови Державної податкової служби України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Калєніченко Н.Г., а також керівництва територіальних органів та структурних підрозділів Державної податкової служби України.
У період з 11.03.2022 та на в продовж 2023, 2024 років наказами в.о. Голови Державної податкової служби України для окремих працівників приймалося рішення про припинення простою.
Станом на 09.11.2023 кількість працівників центрального апарату Державної податкової служби України, які перебувають у простої відповідно до наказу ДПС від 24.02.2022 № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» становила 17 осіб.
З початку виведення працівників Державної податкової служби України із простою, ОСОБА_1 був готовий приступати до своїх службових обов`язків, про що неодноразово повідомляв керівництво, як усно (24.02.2022 на робочому місці м. Київ, Львівська площа, 8; у березні 2022 року за місцем знаходження тимчасово у м. Львові, вул. Стрийська, 35), так і письмово (листи від 06.12.2022, 13.12.2022, 13.01.2023, 23.06.2023).
Разом з тим, Державною податковою службою України не було вчинено жодних дій для виведення позивача із простою.
Вважаючи свої права порушеними, позивач 20.03.2024 звернувся до суду з позовом. 
Надалі, наказом Державної податкової служби України № 319-о від 21.03.2024 ОСОБА_1 було припинено простій у роботі та вирішено продовжувати виконувати свої посадові обов`язки. Видання вказаного наказу слугувало підставою для подання позивачем заяви про уточнення позовних вимог.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що Державною податковою службою України не доведено та не надано обґрунтованих доказів на підтвердження відсутності технічних умов, необхідних для виконання ОСОБА_1 службових обов`язків, не доведено наявність обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість здійснення ним трудової діяльності саме через введення воєнного стану.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Частиною першою статті 2 КАС визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відтак, обираючи спосіб захисту порушених прав, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
«Ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач вказував про порушення свого права на працю бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиведенні позивача із простою протягом тривалого часу. Відтак, у разі встановлення протиправності такої бездіяльності, суд мав поновити право позивача на працю, застосувавши при цьому ефективний спосіб захисту, яким у межах предмету та підстав позову є зобов`язання відповідача вивести позивача із простою - саме такі вимоги і були першочергово заявлені позивачем.
Водночас, після подання позову, відповідач самостійно виправив оскаржуване порушення, припинивши відповідну бездіяльність шляхом прийняття наказу № 319-о від 21.03.2024, яким ОСОБА_1 було припинено простій у роботі та вирішено продовжувати виконувати посадові обов`язки.
Таким чином, із прийняттям наказу № 319-о від 21.03.2024 були поновлені права позивача на працю, за захистом яких він звернувся до суду, шляхом виведення його із простою.
Щодо задоволення судом першої інстанції позову лише в частині позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, то колегія суддів зазначає таке. 
Ця вимога є похідною вимогою у розмінні пункту 23 частини першої статті 4 КАС, від якої залежало задоволення іншої, основної вимоги - про зобов`язання вивести із простою, яка фактично і мала відновити права позивача. Тобто, задоволення самої лише вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виведення позивача із простою, не захищає жодного права позивача, не відновлює жодних його прав. Із задоволенням лише такої вимоги не виконується завдання адміністративного судочинства - фактичний та ефективний захист порушених прав, свобод чи інтересів позивача.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу наполягає на тому, що його незаконне перебування у простої напряму пов`язане з порушенням його прав, так як умови оплати перебування у простої суттєво відрізняються від повноцінної праці відповідно до трудового договору, а тому дане рішення матиме преюдиційний значення при подальшому захисті прав позивача.
Проте, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що адміністративне судочинство не спрямоване на встановлення юридичних фактів. Встановлення преюдиційних фактів з метою їх можливого використання у майбутніх провадженнях не є завданням адміністративного судочинства, яке, у свою чергу, чітко визначене у статті 2 КАС - захист порушених прав.
У свою чергу, позивачем не було заявлено позовних вимог, які б стосувалися порушення оскаржуваною бездіяльністю його права на оплату праці, вимог щодо відшкодування завданої шкоди або ж щодо вчинення відповідачем або іншими особами інших дій з метою відновлення прав позивача.
Таким чином, у межах даного спору задоволення вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача не призводить до захисту прав, свобод або ж інтересів позивача, оскільки такі вже бути самостійно поновленні відповідачем шляхом виведення позивача із простою.
Пунктом 8 частини першої статті 238 КАС установлено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що в разі встановлення під час розгляду справи, що відповідач - суб`єкт владних повноважень виправив порушення, які оскаржує позивач, суд має вирішити питання щодо можливості закриття провадження у справі. Визначальною умовою для цього є повне відновлення законних прав (інтересів) позивача внаслідок такого виправлення.
Іншими словами, закриття провадження у справі із зазначеної підстави можливе за сукупності певних фактів, а саме: по-перше, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень і, по-друге, повинні бути підстави стверджувати, що внаслідок самостійного виправлення суб`єктом владних повноважень допущених порушень відбулося повне відновлення законних прав та інтересів позивача.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 800/369/17, а також у постановах Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 520/7987/19, від 30.11.2023 у справі №522/9974/22, від 21.12.2023 у справі № 240/10588/23 та ін.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції констатує, що вивівши позивача із простою, відповідач самостійно відновив права позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У межах предмету даного спору, де позивачем не заявлялося інших способів захисту, таке відновлення прав є повним, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС є підставою для закриття провадження у справі.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення, яким позов задоволено.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Згідно пункту 4 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Оскільки оскаржувані порушення були виправлені відповідачем і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання бездіяльності відповідача протиправною після такого виправлення, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Керуючись статтями 34, 238, 243, 311, 312, 319, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України задовольнити частково.
Скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2025.
Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, за участю третьої особи - Національного агентства України з питань державної служби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких 

Суддя Є.В. Чаку

Повний текст постанови складений 02.03.2026.