ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/57349/24 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Чаку Є.В., 
суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Міністерства освіти і науки України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, в якому просила:
- зобов`язати Міністерство освіти і науки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 101 календарний день щорічної основної відпустки за період роботи в Міністерстві освіти і науки України на посаді заступника Міністра освіти і науки України.
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 09 жовтня 2025 року позов задовольнив.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 р. № 1050-р «Про призначення ОСОБА_1 заступником Міністра освіти і науки України» позивачку призначено на посаду заступника Міністра освіти і науки України. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2024 року №849-р ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Міністра освіти і науки України відповідно до абзаці 1 частини 2 статті 9 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади".
Як зазначено позивачем та підтверджується довідкою Міністерства освіти і науки України - управління бухгалтерського обліку та звітності, позивачу не виплачено компенсацію за невикористані 92 календарних днів щорічної відпустки за 2023 рік, 9 календарних днів щорічної відпустки станом на 06 вересня 2024 року, загальна розрахункова сума за 101 календарний день 297 860,97 грн. 
Не погоджуючись з таким діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулася з цим позовом до суду. 
Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку заступнику міністра.
Згідно ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Згідно ч. 5 ст. 9 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" посади першого заступника міністра та заступників міністра належать до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу.
Соціальне та інше забезпечення першого заступника міністра, заступників міністра здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про Кабінет Міністрів України" для членів Кабінету Міністрів України. (ч. 6).
Згідно з ч. 1,2 ст. 54 Закону України від 27.02.2014 №794-VII "Про Кабінет Міністрів України" умови оплати праці членів Кабінету Міністрів України визначаються відповідно до законодавства. Члени Кабінету Міністрів України мають право виключно на щорічну відпустку тривалістю тридцять календарних днів.
Відповідно до ч.3 статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно ч.1 статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
В силу частини четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією.
Положення частин першої та четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" кореспондуються з приписами статті 83 КЗпП України.
Судом встановлено, що при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку.
При цьому відповідач вважав правомірними такі свої дії, з огляду на те, що перший заступник міністра та заступники міністра не мають права на компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки передбачені статтею 24 Закону України "Про відпустки".
Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про центральні органи виконавчої влади" та Закон України "Про Кабінет Міністрів України" є спеціальними нормативно-правовими актами щодо КЗпП України та Закону України "Про відпустки", які регулюють трудові відносини підприємств з працівниками в загальному порядку. 
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Недостатня чіткість спеціального законодавства у спірному питанні призводить до ситуації правової невизначеності, яку, за загальним правилом, у тому числі з урахуванням позицій, сформульованих Європейським судом з прав людини, потрібно тлумачити на користь працівника.
Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок. Така конституційна гарантія створює для роботодавця безумовний обов`язок забезпечити реалізацію права працівника на відпочинок не лише шляхом його декларування (як, наприклад, затвердження графіків відпусток), а й через безпосереднє видання наказів про відпустку у передбачений законодавством спосіб та термін.
Невиконання роботодавцем цього обов`язку з будь-яких причин, не може створювати для працівника негативні наслідки, зокрема щодо позбавлення гарантованих Конституцією України днів відпочинку під час оплачуваної щорічної відпустки. Для забезпечення дотримання цієї конституційної гарантії законодавець передбачив можливість перенесення відпусток на інший період або компенсації у вигляді грошових виплат.
З огляду на те, що спеціальне законодавство, яке регулює умови грошового забезпечення заступника міністра, не містить чіткої регламентації питання невикористаних днів відпустки за попередні роки, колегія суддів підтримує застосування до спірних правовідносин норм загального трудового законодавства, зокрема КЗпП України та Закону України "Про відпустки".
У підсумку колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача стосовно не виплати грошової компенсації за невикористані 101 календарний день щорічної основної відпустки за період роботи в Міністерстві освіти і науки України на посаді заступника Міністра освіти і науки України суперечать нормам чинного законодавства, а отже позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за наслідками апеляційного перегляду даної справи скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.О.Сорочко

А.Ю.Коротких