ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 159/1364/23
провадження № 61-13108св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

судді-доповідача - Сердюка В. В., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М., 

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року у складі колегії суддів Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі - КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги»), у якому просила:
- скасувати наказ КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26 квітня 2021 року № 70-ОС «Про звільнення ОСОБА_2 » (до зміни прізвища на « ОСОБА_3 »);
- поновити її на посаді завідувача Майданівським фельдшерсько-акушерським пунктом (далі - ФАП) КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 26 квітня 2021 року;
- стягнути з КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 квітня 2021 року до дня поновлення на роботі;
- стягнути з КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на її користь 20 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона 01 квітня 2013 року зарахована на посаду завідувача ФАП с. Майдан Маневицької районної лікарні. Після її працевлаштування 14-15 травня 2013 року, зважаючи на створення Маневицького районного центру первинної медико-санітарної допомоги (далі - Маневицький РЦПМСД) та передачу ФАП під його юрисдикцію, вона була звільнена із займаної посади на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України та зарахована на посаду завідувача Майданівським ФАП.

З 26 квітня 2015 року у зв`язку з народженням другої дитини ОСОБА_4 позивачка перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Декретна відпустка по догляду за дитиною (після досягнення нею трирічного віку) у неї продовжувалася, зважаючи на те, що її дочка постійно хворіла і потребувала посиленого догляду.

18 липня 2018 року Маневицький РЦПМСД реорганізовано шляхом перетворення в КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги».

Позивачка зазначала, що наказом відповідача від 26 квітня 2021 року № 70-ОС «Про звільнення ОСОБА_2 » її, завідувача Майданівським ФАП КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги», з 26 квітня 2021 року звільнено із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі заяви ОСОБА_1 без виплати компенсації за невикористані дні відпустки. Проте будь-яких заяв відповідачу (тим більше на звільнення за власним бажанням) вона не подавала та нікого їх писати не уповноважувала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася третя дитина - син ОСОБА_6 . У зв`язку з об`єктивними обставинами до роботодавця для продовження декретної відпустки по догляду за новонародженою дитиною вона вчасно не звернулася. 06 жовтня 2022 року позивачка особисто звернулася до роботодавця з метою повідомлення про те, що існує необхідність продовження (відновлення) її перебування у декретній відпустці по догляду за третьою дитиною віком до трьох років. Працівник відділу кадрів відповідача її повідомила, що з 26 квітня 2021 року її звільнено із займаної посади за статтею 38 КЗпП України, за власним бажанням, відповідно до поданої нею заяви, оригіналу якої у відповідача не виявилося. На прохання позивачки їй було надано скановану копію такої заяви, написаної невідомою їй особою від її імені. 
Цього ж дня 06 жовтня 2022 року їй було видано трудову книжку з унесеними до неї відповідними записами про звільнення. Наказу про звільнення їй надано не було, з його змістом під підпис її не ознайомлено. 

Крім того зазначала, що 26 квітня 2021 року вона не була присутня на робочому місці, повідомлень від відповідача про необхідність ознайомлення з наказом про своє звільнення, отримання трудової книжки та повного розрахунку не отримувала. З вини роботодавця їй не була в день звільнення видана трудова книжка, яку вона отримала лише 06 жовтня 2022 року за власною ініціативою. Наказ про звільнення нею отримано 16 лютого 2023 року на адвокатський запит, надісланий відповідачу. 

У зв`язку з незаконним звільненням у неї виникла заборгованість перед Управлінням соціального захисту населення (далі - УСЗН), оскільки вона як особа, за яку не сплачувалися внески на загальнообов`язкове пенсійне страхування та не вираховувався єдиний соціальний внесок, змушена повернути отриману від держави соціальну допомогу як малозабезпеченій сім`ї та соціальну допомогу як одинокій матері.

Позивачка вважала, що її звільнення з роботи є незаконним, тому просила наказ відповідача про її звільнення роботи скасувати, поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, незаконним звільненням з роботи їй завдано моральної шкоди, оскільки про звільнення без її згоди (написання заяви) з формулюванням «за власним бажанням» вона дізналася в момент догляду за третьою дитиною, залишитися без роботи та хоча б якоїсь матеріальної допомоги з боку держави дуже важко, у неї виник борг перед УСЗН, сплатити який вона не могла. Дії відповідача, подальше безпідставне звільнення з роботи принизили її честь та гідність, знизили рівень її престижу та репутацію як медичного працівника і як громадянина України. Це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, погіршення її здоров`я, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації життя, враховуючу соціальну допомогу, яку вона отримувала і яку втратила, чим їй спричинено моральну шкоду, розмір якої позивачка оцінила у 20 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ковельський міськрайонний суд Волинської області рішенням від 01 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Скасував наказ КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26 квітня 2021 року № 70-ОС «Про звільнення ОСОБА_2 ». Поновив ОСОБА_1 на роботі у КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаді завідувача Майданівським фельдшерсько-акушерським пунктом КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 27 квітня 2021 року.

Стягнув з КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 87 900,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без урахування податку на доходи з фізичних осіб та військового збору. Стягнув з КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В інший частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Стягнув із КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі мотивовано тим, що позивачка незаконно звільнена з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, оскільки письмової заяви про звільнення за власним бажанням відповідачу не подавала і її волевиявлення як працівника на звільнення з посади за власним бажанням у неї було відсутнє. Проміжок часу з дати закінчення попередньої соціальної відпустки до дати звільнення позивачки з посади та періодичне звернення за довідками про доходи для подання до УСЗН підтверджує підтримання зв`язку позивача з роботодавцем через працівників відділу кадрів. Зважаючи на ці обставини, суд вважав, що наказ відповідача КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26 квітня 2021 року № 70-ОС «Про звільнення ОСОБА_2 » з 26 квітня 2021 року за статтею 38 КЗпП України, за власним бажанням, є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, а позивачка підлягає поновленню на роботі. 

Оскільки позивачка була незаконно звільнена з роботи, суд згідно зі статтею 235 КЗпП України стягнув на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік за період із лютого 2023 року до лютого 2024 року у розмірі 87 900,00 грн, а також 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Волинський апеляційний суд постановою від 01 серпня 2024 року апеляційну скаргу КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» задовольнив, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що 13 квітня 2021 року позивачка подала на ім`я директора КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» заяву про звільнення з роботи за власним бажанням із 26 квітня 2021 року на підставі статті 38 КЗпП України. Подаючи заяву, вона попередила роботодавця письмово за два тижні про бажання звільнитися за власним бажанням і мала усвідомлювати наслідки вчинення таких дій. Позивачка та її представник ОСОБА_7 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції категорично заперечували те, що вказана заява надсилалася позивачкою роботодавцю через мобільний додаток «Вайбер» зі свого телефона на телефон працівника відділу кадрів, який роздрукував заяву, на підставі якої і була звільнена позивачка. Але її поведінка свідчить про протилежне, а саме, що вона мала намір звільнитися з роботи за власним бажанням і вчинила для цього активні дії. Обставини тривалого невиходу на роботу як до, так і після звільнення з роботи та заперечення щодо подання заяви про звільнення за власним бажанням свідчать про недобросовісну та несумлінну поведінку ОСОБА_1 , яка бажає одержати певну вигоду (отримати середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди), і така її поведінка завдає шкоди відповідачу. Апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, тому підстави для скасування спірного наказу, виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відсутні. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 вересня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року у цій справі та з урахуванням уточнень, посилаючись
на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року та залишити в силі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 38 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених
у постановах Верховного Суду від 11 червня 2018 року у справі № 923/567/17,
від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі
№ 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 11 березня
2021 року у справі № 911/2681/19, від 12 травня 2021 року у справі № 873/79/20.

Заявниця указує на те, що будь-яких заяв щодо звільнення за власним бажанням вона відповідачу не подавала та нікого не уповноважувала їх писати та/чи подавати роботодавцю, у зв`язку із чим працівник та роботодавець не дійшли згоди щодо звільнення заявниці за власним бажанням, а оспорений нею наказ про звільнення є незаконним. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 грудня 2024 року поновив строк на касаційне оскарження судового рішення, відкрив касаційне провадження у справі, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 11 лютого 2026 року справу призначив до судового розгляду. 

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами 

Суди встановили, що 01 квітня 2013 року позивач ОСОБА_1 зарахована на посаду завідувача ФАП с. Майдан Маневицької районної лікарні. 14 травня 2013 року позивач звільнена із займаної посади на підставі частини п`ятої статті 36 КЗпП України у зв`язку з переведенням в Маневицький РЦПМСД, 15 травня 2013 року зарахована на посаду завідувача Майданівським ФАП. 18 липня 2018 року Маневицький РЦПМСД реорганізовано шляхом перетворення в КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги». Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки позивачки.
Згідно з копіями свідоцтв про народження позивачка є матір`ю трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до наказу Маневицького РЦПМСД від 26 квітня 2018 року № 37-од, ОСОБА_1 на підставі заяви та довідки ЛКК надано відпустку по догляду за дитиною до 4 років без збереження заробітної плати з 27 квітня 2018 року до 26 квітня 2019 року.

З 01 жовтня 2021 року до 31 березня 2022 року ОСОБА_1 призначена державна соціальна допомога малозабезпеченій сім`ї, що підтверджується повідомленням УСЗН Ковельської районної державної адміністрації Волинської області.

Згідно з довідками про доходи КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» заробітна плата ОСОБА_1 нарахована за період з січня 2014 року до грудня 2014 року, з березня 2015 року до липня 2015 року, за 2016-2021 роки заробітна плата не нараховувалася.

Наказом відповідача КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26 квітня 2021 року № 70-ОС завідувача Майданівським ФАП КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 26 квітня 2021 року звільнена із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням на підставі заяви ОСОБА_1 .

Згідно з копією та фотокопією заяви позивачки про звільнення за власним бажанням на ім`я директора КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги», яка датована 13 квітня 2021 року, у ній вона просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 26 квітня 2021 року.

Позивачка під час звернення до суду з позовом зазначала, що будь-яких заяв щодо звільнення за власним бажанням вона відповідачу не подавала та нікого не уповноважувала їх писати та/чи подавати роботодавцю. Оригінал заяви позивачки про звільнення за власним бажанням на ім`я директора КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 13 квітня 2021 року відповідач суду не надав. 

Трудову книжку позивачка ОСОБА_1 отримала у роботодавця 06 жовтня 2022 року, що підтверджується її підписом у книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги».
Позивачка 21 грудня 2022 року зверталася до Державної інспекції України з питань праці у Волинській області щодо реагування на її звільнення відповідачем, яке було розглянуто Західним міжрегіональним управлінням з повідомленням про проведення роз`яснювальної роботи з відповідачем. Позивачці повідомлено про можливість захисту її прав у судовому порядку. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення апеляційного суду не відповідає з огляду на таке. 

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Особливе місце в системі конституційних прав людини й громадянина посідають соціальні права і свободи, які надають людині можливість задовольняти свої соціальні потреби та інтереси. Одними з основних серед соціальних прав та свобод людини є право на працю, право на відпочинок, а також право на відпустки. 

Відповідно до положень статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. 

Згідно із частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у межах трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, пункт 165).

З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції та усталеної практики ЄСПЛ слід зробити висновок, що обмеження наданих особі соціальних гарантій у сфері трудової діяльності та, як наслідок, звільнення без дотримання вимог закону охоплюється поняттям «приватне життя», захист якого гарантується державою згідно з відповідними конвенційними зобов`язаннями. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18 (провадження № 14-164цс20).

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що «згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав».

У постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18 вказано, що: «основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пункту частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін».

У постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі 
№ 6-1269цс16, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, вказано, що «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. 

Такі висновки про застосування норм права викладено в постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 454/3192/23 (провадження № 61-7277св24). 

У справі, що розглядається, суд першої інстанції на підставі оцінених доказів у їх сукупності правильно установив, що підставою видачі оспорюваного наказу про звільнення роботодавець зазначив заяву ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 13 квітня 2021 року. При цьому позивачка заперечувала складання та подання відповідачу вказаної заяви, а останній не надав суду оригіналу заяви, у зв`язку із чим не виконав свого процесуального обов`язку щодо доведення законності прийняття оспореного наказу про звільнення. 

Натомість, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у справі нове судове рішення про відмову в позові, апеляційний суд не указав, якими належними та допустимими доказами підтверджено ті обставини, на які відповідач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Апеляційний суд залишив поза увагою, що у спорі про поновлення на роботі роботодавець має обов`язок довести, що звільнення відбулося з дотриманням вимог закону, однак законність звільнення відповідач належними та допустимими доказами не довів. 

У зв`язку з наведеним апеляційний суд не встановив тих обставин, які є визначальними для вирішення спірних правовідносин та обґрунтував своє судове рішення у соціально значущій справі припущеннями, що є недопустимим. Також апеляційний суд не указав, які докази судом першої інстанції оцінено з порушенням процесуального закону та які мотиви суду першої інстанції є помилковими і неприйнятними. 

Висновок апеляційного суду про те, що сторони трудового договору дійшли спільного волевиявлення, яке було спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав, суперечить матеріалам справи. 

Отже, рішення суду першої інстанції про те, що у цій справі звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог закону, є правильним та підтверджене дослідженими у справі доказами. У зв`язку із зазначеним правильним є також висновок місцевого суду про стягнення на користь позивачки середнього заробітку та моральної шкоди. Натомість апеляційний суд, переоцінивши докази, які містилися в матеріалах справи. помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до вимог статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. У зв`язку із зазначеним, касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. За подання касаційної скарги у цій справі ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 147,20 грн, тому вказана сума судового збору за подання касаційної скарги має бути стягнута з відповідача на користь позивачки. 

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

Постанову Волинського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року скасувати, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року залишити в силі. 

Стягнути з Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (Код ЄДРПОУ 38580610) на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 147,20 грн (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська