ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3232/26 Справа № 191/3098/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О.І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

Учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025року, головуючий у суді першої інстанції Окладнікова О.І., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У червні 2025року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі – ТОВ «Фінпром Маркет», Товариство) подало в суд позов проти ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики № 1865484 у розмірі 14 645,76грн.
Існування таких вимог Товариство пов`язувало із тим, що 16 березня 2021року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір позики №1865484, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000,00грн на строк 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день.
26 жовтня 2021року ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №1865484 від 16 березня 2021року.
В подальшому, 03 квітня 2023року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №1865484 від 16 березня 2021року.
Відповідно до Реєстру прав вимог від 03 квітня 2023року до договору факторингу №030423-ФК, ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 16 415,76грн, з яких: 5 000,00грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 11415,76грн - сума заборгованості за відсотками. 
Відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення боргу за договором позики та заборгованості за процентами не виконав ні перед первісним кредитором, ані перед позивачем/фактором який набув право вимоги за договором позики на підставі договору факторингу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025року у задоволенні позову ТОВ «Фінпром Маркет» відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що ТОВ «Фінпром Маркет» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що первісний кредитор ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив право вимоги за укладеним з відповідачем договором позики на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами», а наступні переходи прав вимоги є похідними та не можуть підтвердити передання права вимоги до позивача, не надано доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу, тому відсутні підстави вважати, що позивач, як черговий правонаступник кредитора, набув прав вимоги за вищевказаним договором позики.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
22 грудня 2025року ТОВ «Фінпром Маркет» подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою підсистеми «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підтвердження оплати за договорами факторингу у даній справі не має вирішального значення, оскільки моментом переходу права вимоги сторони визначили підписання додатків №4 та №5 до цих договорів, в той час як перевіряти перерахунок коштів за договором факторингу необхідно у випадку, якщо договором визначений момент набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором.
Також зазначав, що наявні в матеріалах справи акти звірки взаємних розрахунків підтверджують відсутність заборгованості за договорами факторингу, проте суд першої інстанції помилково не прийняв їх до уваги в якості належних доказів. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
24 грудня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу №191/3098/25; та 09 січня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
29 січня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
16 березня 2021року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №1865484 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000,00грн на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована), дата повернення позики 15 квітня 2021року.
Відповідно до пункту 5 вказаного договору позики, цей договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Для підписання договору позики від імені позичальника використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором 6qFMdbRH0I. 
Платіжною інструкцією №8cd06f7a-cb53-4445-a546-913405566150 та довідкою №КД-000024948/ТНПП від 01 травня 2025року підтверджується перерахування 16 березня 2021року ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» відповідно до умов укладеного з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018 року обумовленої у договорі позики суми грошових коштів на рахунок позичальника, який був зазначений у договорі позики.
26 жовтня 2021року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» як клієнт та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» як фактор уклали договір факторингу №2610, за умовами якого фактор передає грошові кошти, що дорівнюють ціні продажу, в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей (додаток №1 до цього договору), в розмірі портфеля заборгованості. Сторони погодили, що до фактора переходять всі права грошової вимоги, які належали клієнту за кредитним договорами (право вимоги).
Згідно з пунктами 5.1., 5.2. означеного договору факторингу, клієнт, на підставі даного Договору, з врахуванням п. 5.2. цього договору, відступає фактору, а фактор набуває права вимоги, та зобов`язується сплатити клієнту ціну продажу згідно розділу 6 цього договору. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому-передачі реєстру заборгованостей (з одночасною передачею реєстру заборгованостей в електронному вигляді), після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору.
У пунктами 6.2.-6.4. даного договору факторингу визначено, що ціна продажу за цим договором становить 7 841 694,32грн. Ціну продажу фактор сплачує на користь клієнта в наступному в строк до 26 жовтня 2022року включно. Днем сплати фактором клієнту ціни продажу вважається день перерахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта № НОМЕР_1 відкритий АТ «Універсал Банк», в розмірі та порядку встановленому п. 6.2. цього Договору.
26 жовтня 2021року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» підписано акт прийому-передачі реєстру заборгованостей за договором факторингу №2610 від 26 жовтня 2021року.
Згідно з реєстром прав вимоги № 2 від 26 жовтня 2021року, клієнт відступає факторові право вимоги заборгованостей до боржників на умовах передбачених договором факторингу №2610, зокрема, за договором позики №1865484 від 16 березня 2021року, укладеним з ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості 16 415,76грн, з яких: 5000,00грн - сума заборгованості за тілом, 11 415,76грн - сума заборгованості по процентам.
В Актах звірки взаємних розрахунків за період січень 2021року-грудень 2022року та за 2023рік між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» за договором №2610 від 26 жовтня 2021року зазначено, що на 31 грудня 2022року заборгованість на користь ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» становить 1157902,04грн, а станом на 31 грудня 2023року заборгованість відсутня.
03 квітня 2023року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» як клієнт та ТОВ «Фінпром Маркет» як фактор уклали договір факторингу №030423-ФК, за умовами якого фактор передає грошові кошти, що дорівнюють ціні продажу, в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей (додаток №1 до цього договору), в розмірі портфеля заборгованості. Сторони погодили, що до фактора переходять всі права грошової вимоги, які належали клієнту за кредитним договорами (право вимоги).
Згідно з пунктами 5.1., 5.2. договору факторингу №030423-ФК, клієнт, на підставі даного Договору, з врахуванням п. 5.2. цього договору, відступає фактору, а фактор набуває права вимоги, та зобов`язується сплатити клієнту ціну продажу згідно розділу 6 цього договору. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому-передачі реєстру заборгованостей (з одночасною передачею реєстру заборгованостей в електронному вигляді), після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору.
Пунктами 6.2.-6.4. договору факторингу №030423-ФК визначено, що ціна продажу за цим договором становить 22 573 367,99грн. Ціну продажу фактор сплачує на користь клієнта в наступному в строк до 01 липня 2023року включно. Днем сплати фактором клієнту ціни продажу вважається день перерахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта № НОМЕР_2 відкритий АТ «ОТП Банк», в розмірі та порядку встановленому п. 6.2. цього Договору.
03 квітня 2023року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» підписано акт прийому-передачі реєстру заборгованостей за договором факторингу №030423-ФК від 03 квітня 2023року.
Згідно з реєстром заборгованості від 03 квітня 2023року, який є додатком №1 до договору факторингу №030423-ФК, клієнт відступає факторові право вимоги заборгованостей до боржників - позичальників на умовах передбачених договором факторингу №030423-ФК, зокрема, за договором позики №1865484 від 16 березня 2021року, укладеним з ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості 16 415,76грн, з яких: 5000,00грн - сума заборгованості за тілом, 11 415,76грн - сума заборгованості по процентам.
В Акті звірки взаємних розрахунків за період 03 квітня 2023року-01 листопада 2024року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» за договором №030423-ФК від 03 квітня 2023року зазначено, що на 01 листопада 2024року заборгованість відсутня.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що предметом договору факторингу є надання фінансової послуги за плату та крім реєстру прав вимоги належним доказом переходу прав вимоги до нового кредитора є докази на підтвердження оплати за договором факторингу, проте належних та допустимих доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу позивачем не надано, а тому відсутні підстави вважати, що позивач як правонаступник кредитора набув право вимоги за договором позики.
Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
У статті 626 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України) закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статі 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1046 ЦК України). 
Особливості укладання правочинів в електронному вигляді із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. 
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
У справі встановлено, що для підписання договору позики відповідачем ОСОБА_1 було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором 6qFMdbRH0I відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що позикодавець та позичальник досягли усіх істотних умов та уклали договір позики.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. 
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір, за яким відступається право вимоги, з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин, тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. 
У статті 1077 ЦК України закріплено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).  Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. 
У постанові від 16 березня 2021року по справі №906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов?язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.
Тож, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить, що за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. 
За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі не має значення підтвердження оплати за договором факторингу №2610 від 26 жовтня 2021року, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами», а також за договором факторингу №030423-ФК від 03 квітня 2023року, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет».
Верховний Суд у своїй сталій практиці також неодноразово наголошував, що належними доказами, які засвідчують факт набуття прав вимоги за договором позики (кредитним договором), є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. 
Проте, позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження належного виконання факторами (ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет») своїх зобов`язань перед клієнтами (ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами») за кожним вищевказаним договором факторингу в частині повної оплати грошових коштів (ціни продажу) за відступлені права вимоги, що є умовою дійсності договору факторингу та як наслідок переходу права вимоги.
При цьому, наведена обставина є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з позичальника заборгованості за договором позики на користь правонаступника первісного кредитора.
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Проаналізувавши надані акти звірки взаємних розрахунків за період січень 2021року-грудень 2022року, за 2023рік між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» за договором №2610 від 26 жовтня 2021року та акт звірки взаємних розрахунків за період 03 квітня 2023року-01 листопада 2024року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» за договором №030423-ФК від 03 квітня 2023року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказані акти не можуть бути достовірними та достатніми доказами на підтвердження виконання зобов`язань за договорами факторингу та здійснення оплати за відступлені права вимоги, оскільки вказані акти не є належними доказами здійснення господарських операцій, складені самими сторонами укладених договорів факторингу та правильність відображених в них даних не підтверджена платіжними інструкціями чи іншими видами платіжних документів.
Будь-яких інших доказів на підтвердження сплати факторами на користь клієнтів ціни продажу за договорами факторингу позивачем суду не надано.
Наявні в матеріалах справи докази не дають можливості суду з`ясувати обставини здійснення повної оплати за договорами факторингу на час або після їх укладення в обумовлені цими договорами строки, а тому суд не може зробити достовірний висновок про належне виконання ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» своїх зобов`язань як факторів за договорами факторингу та відповідно зробити висновок про перехід права вимоги спочатку на першому етапі від первісного кредитора - ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», а згодом від ТОВ «Фінансова компанія управління активами» до ТОВ «Фінпром Маркет».
Та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що матеріалами справи достовірно не підтверджується набуття права вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором позики №1865484 спочатку ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та в подальшому позивачем ТОВ «Фінпром Маркет», дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за договором позики від 16 березня 2021року, апеляційний суд вважає недоведеними.
Відхиляючи апеляційний довід позивача про неврахування судом першої інстанції умов договорів факторингу про перехід права вимоги саме з моменту підписання додатків №4 та №5 до цих договорів, а не з моменту здійснення оплати за вказаними договорами, апеляційний суд виходить з конструкції згаданих правових норм щодо договору факторингу та відмінності його юридичної природи від цесії, яка на відміну від факторингу, не завжди має оплатний характер. Як вже було зазначено вище, здійснення оплати за відступлені права вимоги є умовою дійсності договору факторингу та як наслідок переходу права вимоги.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що реєстри боржників (реєстри прав вимоги) самі по собі не свідчать про набуття позивачем прав кредитора по відношенню до позичальника ОСОБА_1 , а є додатками до договору факторингу та його невід`ємними частинами.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Суд апеляційної інстанції вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет».
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 березня 2026року.

Судді: