ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року   Справа № 902/575/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Хабарова М.В. 

при секретарі судового засідання Кульчин Д.А., 

представники сторін не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 03.03.2026 року (повна ухвала складена 06.03.2026 року) у справі №902/575/24 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом ОСОБА_1 
до 1) Махнівської сільської ради (с.Махнівка, Хмільницький район, Вінницька область)
2) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Світанок" (с.Непедівка, Хмільницький район, Вінницька область)
про визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації, оформлених протоколом про результати електронного аукціону щодо приватизації шляхом викупу 55/100 часток нежитлового приміщення громадського будинку, визнання незаконним рішення виконавчого комітету та визнання недійсним договору купівлі-продажу частки громадського будинку,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 03.03.2026 року у справі №902/575/24 застосовано до громадянина ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу. Стягнуто з громадянина ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету штраф у розмірі 3328 грн.
Не погоджуючись із ухвалою, позивач у встановлений процесуальний строк подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати ухвалу від 03.03.2026 року у даній справі.
Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначає, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що через відсутність у нього електронного кабінету та недотримання судом порядку направлення копії ухвали рекомендованим листом, що підтверджується матеріалами справи, скаржник не був належним чином повідомлений про покладений на нього обов`язок явки в судове засідання, що виключає підстави для застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Петухов М.Г., суддя Хабарова М.В..
Ухвалою від 13.03.2026 року відкрито апеляційне провадження у справі №902/575/24. Розгляд справи призначено на 09.04.2026 року.
Сторони не забезпечили явку своїх представників у призначене на 09.04.2026 року судове засідання апеляційної інстанції, причин неявки суду не повідомили, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів оскарження ухвали та відомостей з бази даних «Діловодство спеціалізованого суду» достатньо для розгляду скарги по суті.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/575/24 за позовом громадянина ОСОБА_1 до Махнівської сільської ради та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» про визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації, оформлених протоколом про результати електронного аукціону щодо приватизації шляхом викупу 55/100 часток нежитлового приміщення громадського будинку, визнання незаконним рішення виконавчого комітету та визнання недійсним договору купівлі-продажу частки громадського будинку.
Протокольною ухвалою Господарського суду Вінницької області від 20.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.02.2026 року.
09.02.2026 року до суду першої інстанції надійшла заява СТВО «Агрофірма «Світанок», у якій заявник просить суд: 
визнати загальновідомими та такими, що не потребують доказування, обставини наявності відкритої інформації, внесеної до Єдиного реєстру адвокатів України та розміщеної на офіційному вебсайті Національна асоціація адвокатів України, зокрема щодо обраної адвокатом Гурбою Михайлом Васильовичем форми адвокатської діяльності - Адвокатське об`єднання «Адвокатська компанія «Якименко та партнери»;
визнати загальновідомими та такими, що не потребують доказування, обставини відсутності Гурби Михайла Васильовича серед учасників Адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія «Якименко та партнери»;
встановити відсутність повноважень у представника за ордером серії АВ №1137778 від 17.06.2024 року Гурби Михайла Васильовича як адвоката на здійснення процесуального представництва позивача та відсторонити його від участі у справі №902/575/24;
постановити окрему ухвалу щодо порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.400-1 Кримінальний кодекс України.
10.02.2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача - адвоката Гурби М.В. про відкладення судового засідання на іншу дату. У зазначеному клопотанні представник позивача також зазначає, що 09.02.2026 року до суду надійшло клопотання СТВО «Агрофірма «Світанок» щодо визнання відсутності у нього повноважень на представництво інтересів позивача. З огляду на викладене представник просить надати строк для подання письмових пояснень з метою спростування доводів відповідача-2.
За результатами судового засідання 10.02.2026 року, з урахуванням клопотання представника позивача - адвоката Гурби М.В. суд першої інстанції відклав розгляд справи по суті на 03.03.2026 року.
Крім того, з метою з`ясування обставин щодо належності представництва інтересів громадянина ОСОБА_1 адвокатом Гурбою Михайлом Васильовичем, суд першої інстанції здійснив виклик громадянина ОСОБА_1 у судове засідання в порядку, передбаченому статтями 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, визнавши його явку обов`язковою.
У судове засідання Господарського суду Вінницької області 03.03.2026 року з`явився представника позивача - адвокат Гурба М.В..
Громадянин ОСОБА_1 не виконав вимоги ухвали суду від 10.02.2026 року, оскільки його особисту явку було визнано обов`язковою.
У зв`язку з неявкою громадянина ОСОБА_1 в судове засідання 03.03.2026 року суд першої інстанції не мав можливості розглянути заяву СТВО «Агрофірма «Світанок» від 09.02.2026 року.
Як вже зазначалось, ухвалою від 03.03.2026 року Господарський суд Вінницької області у справі №902/575/24 застосував до громадянина ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 3 328 грн. 
Ухвала вмотивована тим, що виклик зазначеної особи здійснювався саме з метою перевірки належності представництва її інтересів адвокатом. У зв`язку із невиконанням громадянином ОСОБА_1 вимог ухвали суду від 10.02.2026 року в частині забезпечення явки у судове засідання, що свідчить про ухилення від вчинення дій, покладених на нього судом, з метою забезпечення належного виконання процесуальних обов`язків, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до зазначеної особи заходу процесуального примусу у вигляді штрафу. Відтак присудив до стягнення з громадянина ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3328 грн, за ухилення від вчинення дій, покладених на нього господарським судом.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції «кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру».
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини - право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Переглядаючи оскаржувану ухвалу, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду є правомірність застосування місцевим господарським судом ухвалою від 03.03.2026 року заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.
Згідно з частиною другою статі 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно із статтею 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Частинами 1,2 статті 18 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Ухвала суду є видом судового рішення (частина 1 статті 232 ГПК України).
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначена рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у господарських справах визначається Господарським процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів господарсько-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Пунктом 11 частини 3 статті 2 ГПК України встановлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства визначено неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Відповідно до частин 1-4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною 1 статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
У частині 2 цієї статті Кодексу наведено перелік дій, які суд може визнати зловживанням процесуальними правами, що суперечить завданню господарського судочинства, проте не встановлює виключного переліку дій, які можуть розцінюватися судом як зловживання правом.
Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.
Зловживання процесуальними правами - це процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників господарського процесу (їх представників), що призводять до порушення процесуальних прав інших учасників процесу, з метою перешкоджання господарському судочинству, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).
У вирішенні питання про визнання тих чи інших дій зловживанням процесуальними правами, позиція учасника справи є важливою, але не вирішальною, оскільки законодавець відносить відповідні повноваження до виключної компетенції судів. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №58/505 та від 28.04.2020 року у справі №910/6245/19, від 17.12.2021 року у справі №910/12501/21.
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 року у справі №905/945/18, від 16.10.2019 року у справі №906/936/18 та від 06.05.2021 року у справі №910/6116/20, в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.01.2021 року у справі №910/5211/18).
Колегія суддів зазначає, що зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні, дії, але робить це на шкоду іншим особам, з метою, яка не співпадає з завданням господарського процесу, визначеним у статті 2 ГПК України (справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави) (аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.07.2023 року у справі №910/12713/22).
За змістом частини 4 статті 43 ГПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
У свою чергу, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства (частина 1 статті 131 ГПК України).
Одним із видів заходів процесуального примусу є штраф (пункт 4 частини 4 статті 132 ГПК України).
Відповідно до частини 1 статті 135 ГПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною десятою статті 188 цього Кодексу.
Згідно з вимогами частини 5 статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом (частина 3 статті 42 ГПК України).
Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 132 ГПК України).
Вирішення питання щодо застосування заходів процесуального примусу перебуває в межах дискреційних повноважень суду.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2026 року для працездатних осіб у розмірі 3328 грн.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, дійшов обґрунтованого висновку про застосування до ОСОБА_1 заходів процесуального примусу через невиконання вимог ухвали Господарського суду Вінницької області та неявки у судове засідання у вигляді накладення штрафу в розмірі 3328 грн.
Доводи скаржника про те, що він не отримував ухвали суду першої інстанції та йому не було відомо про виклик, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ухвала Господарського суду Вінницької області від 10.02.2026 року надіслана позивачу листом з описом вкладення на адресу: АДРЕСА_1 .
При цьому, саме така адреса зазначена позивачем у апеляційній скарзі.
Крім того, за приписами частини 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Колегія суддів також звертає увагу, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Кожен, хто звертається до суду за захистом свого права чи інтересу, має бути активним учасником судового провадження безпосередньо чи опосередковано (через представника).
При цьому, провадження у даній справі порушено ще у 2024 році, тому позивач об`єктивно обізнаний про існування даного спору.
Апеляційний суд не приймає посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розцінює неявку в судове засідання позивача ОСОБА_1 , як перешкоду для повного, всебічного, об`єктивного встановлення усіх обставин справи, що є намаганням затягнути розгляд справи.
Колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно застосував заходи процесуального примусу.
Доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
Отже, доводи cкаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 03.03.2026 року у справі №902/575/24 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
3. Матеріали оскарження у справі №902/575/24 повернути до господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "10" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Петухов М.Г. 

Суддя   Хабарова М.В.