Дата документу 24.02.2026 Справа № 334/10192/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/10192/24 
Провадження №22-ц/807/251/26 
Головуючий в 1-й інстанції – Бредіхін Ю.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Лелікова Сергія Олеговича на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2025 року ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 03 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом,- 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який було уточнено в квітні 2025 року, до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначала, що в червні 2010 р. вона познайомилась з ОСОБА_3 . На той момент ОСОБА_3 був одружений із іншою жінкою, після його розлучення 12.07.2011 р. і до дня його смерті позивачка та ОСОБА_3 постійно мешкали разом однією родиною, проте без реєстрації шлюбу: вели спільне господарство, мали спільний бюджет та робили покупки, разом відпочивали, піклувались один про одного. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Заповіт за життя чоловік не складав. Після його смерті відкрилася спадщина на наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 ; автомобілі: 1) Fiat Ducato, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2) ИЖ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 1979 року випуску, модель 412ИЭ; гаражі: 1) гараж № НОМЕР_3 (площадка А, блок № НОМЕР_4 ,) в ОГК «Металург», 2) гараж № НОМЕР_5 в ГЕК «Жигули»; зброя: ИЖ 58МА, калібр 12, серія С, номер НОМЕР_6 56-3 Белка, калібр 5,6, серія Н, номер НОМЕР_7 38 Compact калібр 9 номер НОМЕР_8 , ніж Muela Scorpion серія ЗП номер 1983, ніж Кізляр Глухар серія В А номер НОМЕР_9 , ИЖ 58 МАЕ к. 16, № НОМЕР_10 ; ПМР к. 9 № ХКГЕ 5079, рік виготовлення 1972; CZ 455 к. 22 Lr № НОМЕР_11 ; ч С2 550 к. НОМЕР_12 Win № НОМЕР_13 ; Cobra Sarsilmar к. 12 № КВ номер НОМЕР_14 , та грошові кошти на банківському рахунку НОМЕР_15 ОСОБА_3 в AT ПУМБ. Спадкоємцем першої черги за законом є мати померлого ОСОБА_1 . Протягом встановленого законом шестимісячного строку позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Едемської-Фастовець О.О. Зазначає, що спадкоємцем четвертої черги фактично є вона, оскільки із спадкодавцем вона проживала однією сім`єю більше 13 років, за час проживання разом вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, разом придбали квартиру та разом сплачували комунальні послуги, були пов`язані спільним побутом, піклувалися один про одного, проводили разом весь свій час, святкували свята та мали взаємні права та обов`язки.
Посилаючись на зазначені обставини просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 11.07.2011 по 09.08.2024 року громадян ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , майно придбане під час їх спільного проживання однією сім`єю у період з 11.07.2011 року по 09.08.2024 року, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль Fiat Ducato, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль ИЖ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 1979 року випуску, модель 412ИЭ легковий седан білого кольору, гараж № НОМЕР_3 (площадка А, блок № НОМЕР_4 ,) в ОГК «Металург», гараж № НОМЕР_5 в ГЕК «Жигули»; зброю ПМР к. 9 № НОМЕР_16 , рік виготовлення 1972; CZ 455 к. 22 Lr № НОМЕР_11 ; ч С2 550 к. НОМЕР_12 Win № НОМЕР_13 ; Cobra Sarsilmar к. 12 № КВ номер НОМЕР_14 , ИЖ 58 МАЕ к. 16, № НОМЕР_10 та грошові кошти на банківському рахунку НОМЕР_15 ОСОБА_3 в AT ПУМБ; визнати ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 із спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом задоволено частково.
Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із спадкоємцями першої черги.
В задоволені решти вимог відмовлено.
Додатковим рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2025 року здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Лелікова Сергія Олеговича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачкою не залучено до участі у справі в якості співвідповідача спадкоємця другої черги ОСОБА_4 - рідного брата померлого, що є окремою підставою для відмови у задоволенні вимог позову. Також позивачем не підтверджено беззаперечними документальними доказами факт спільного проживання однією сім`єю з померлим, ведення господарства, наявності спільного бюджету, фінансового вкладу з боку позивачки в придбання спірного майна, не надано об`єктивних доказів безпорадного стану померлого, які б давали підставу на зміну черговості спадкування. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника – адвоката Богун І.А. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з травня 2011 року почали жити разом.

13 травня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 13.05.2011 року серії НОМЕР_17 .

06 серпня 2015 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_7 , від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_6 , договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Ціна продажу склала 150 000 гривень.

Також судом встановлено, що до моменту укладення названого договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вже мінімум чотири роки проживали разом та значний час винаймали цю квартиру.

ОСОБА_2 займалась репетиторською діяльністю та мала самостійні джерела доходу, що підтверджується випискою за банківським рахунком позивача. За твердженнями свідків, позивач також робила масажі, проте на підтвердження доходів від такої діяльності суду не надано жодних доказів. Також судом встановлено, що й ОСОБА_3 мав самостійний дохід від зайняття діяльністю з автомобільних перевезень та роботи у ТОВ «Гарант-строй 2007».

Виходячи з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом, вони також мали й спільний бюджет, який, зокрема, витрачали на ремонт квартири, оплату платежів з його утримання тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.08.2024 року серії НОМЕР_18 

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона знайома із ОСОБА_2 з 1986 року, вони жили в дитинстві в одному будинку, а в подальшому проживала поряд із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , часто гуляла із ОСОБА_2 під час вигулу своєї собаки, адже у ОСОБА_2 також є собака. Їй відомо, що у 2015 році вони купили квартиру, яку раніше винаймали та спільно робили у ній ремонт, сама свідок під час ремонту часто ходила до них у гості аби подивитись на нього. ОСОБА_3 часто приїжджав на обід додому, де його чекала ОСОБА_2 . Вони багато часу проводили разом, ОСОБА_3 підтримував та допомагав ОСОБА_2 , коли остання захворіла на онкологію, і так само ОСОБА_2 завжди була поряд із ОСОБА_3 , коли той захворів. Також свідок пояснила, що точно знає, що ОСОБА_2 займалась репетиторством та робила масаж вдома. Крім того, свідку відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 хотіли мати спільну дитину та деякий час їздили на медичні процедури до міста Дніпро.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що була сусідкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Постійно бачила їх разом біля будинку, у магазинах неподалік від дому тощо, ОСОБА_10 мав автівку та допомагав сину свідка перевозити меблі.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що була сусідкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Знайома із ними з 2012 року, ще коли вони переїхали у її будинок, при цьому свідку сказали, що в квартирі буде жити сімейна пара. Коли вона знайомилась із ОСОБА_2 та представила ОСОБА_3 , як свого чоловіка. Свідок вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживали разом, інших жінок вона із ОСОБА_3 не бачила.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що був знайомий із ОСОБА_3 з 1992 року. Востаннє вони спільно із ним їздили до Києва аби купити рушницю чеського виробництва. Це було восени 2023 року. Вони із ОСОБА_3 дуже тривалий час підтримували дружні відносини, разом ходили на полювання, ОСОБА_13 заїжджав у гості до свідка. Свідок зазначив, що ОСОБА_13 не бажав щось розповідати про ОСОБА_14 , але з його поведінки було зрозуміло, що це його дружина. Жодних інших жінок у ОСОБА_13 не було з часу знайомства із ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що знайома із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з часу заселення, адже працює двірником у цьому будинку. ОСОБА_2 казала їй, що вони викупили квартиру, яку до цього орендували. Бачила тільки їх удвох, інших жінок із ОСОБА_3 не бачила. Після того як ОСОБА_13 захворів стала бачити його брата, який декілька разів возив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на автомобілі. Проте пізніше бачила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже викликали та їздила на таксі.

Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що знайома із ОСОБА_2 з 2011 року, вони разом гуляли із собаками. Пізніше ОСОБА_2 найняла свідка для того аби зробити ремонт у квартирі. За виконану роботу розрахувався як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_2 . Інколи розраховувались не гривнями, а євро. Щодо коштів за які придбали квартиру вона не знає, проте ОСОБА_10 сказав свідку, що: «Ми купили квартиру».

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що працював лікарем-онкологом та вивчав французьку мову у чому йому допомагала ОСОБА_2 , яка у розмові і повідомила про хворобу ОСОБА_3 . Свідок бував у гостях в квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У приватних розмовах ОСОБА_10 називав ОСОБА_14 «супругой». Інколи свідок надавав консультації з приводу хвороби. Також свідок вказав на те, що приблизно з квітня 2024 року ОСОБА_3 через хворобу потребував сторонньої допомоги, адже мав порушення опорно-рухових функцій лівої сторони тіла.

Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що була сусідкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і знала їх з 2012 року, частіше бачила ОСОБА_14 , оскільки також вигулювала собаку. Свідок постійно бачила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і вважала їх «парою». Також вона бачила, що вони робили ремонт у своїй квартирі. Свідок зазначила, що ОСОБА_19 працювала масажистом. Після того як вона захворіла, свідок бачила, що ОСОБА_10 переживав через це і активно допомагав ОСОБА_20 . Після того, як захворів ОСОБА_13 , свідок інколи бачила його брата, коли той приїжджав до них додому.

Свідок ОСОБА_21 пояснила суду, що знає ОСОБА_2 з 1985 року та знайома із її матір`ю. Сама матір ОСОБА_14 повідомила свідку, що у неї з`явився чоловік. Також свідок зазначила, що проходила курсу масажу у ОСОБА_22 та бачила, як вона спільно із ОСОБА_23 робила ремонт у квартирі. Свідок вказала на те, що ОСОБА_10 приїжджав разом із ОСОБА_14 в гості до матері ОСОБА_14 , також часто бачила їх разом у магазинах. Після того, як ОСОБА_13 захворів, свідок та ОСОБА_2 стали частіше спілкуватись, у тому числі з приводу хвороби. Свідок вказала, що похованням ОСОБА_13 займались його брат із своєю дружиною.

Свідок ОСОБА_24 пояснила суду, що познайомилась із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час вигулу собак приблизно у 2011 році та з того часу підтримувала дружні відносини із ними. Під час розмов ОСОБА_10 вказував, що вони із ОСОБА_14 збирають гроші на квартиру. У 2020 році свідок потрапила до лікарні із онкологією та зустріла там ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і з`ясувала, що ОСОБА_14 також захворіла на онкологію. ОСОБА_3 підтримував та допомагав їй. Після того, як захворів ОСОБА_13 , свідок часто бачила їх разом у лікарні, але вже ОСОБА_14 допомагала, привозила ліки тощо.

Свідок ОСОБА_25 пояснила суду, що вона є цивільною дружиною брата ОСОБА_26 . Із ОСОБА_3 вона знайома з 2010 року, коли він ще перебував у попередньому шлюбі. Після розлучення із ОСОБА_27 разом із ОСОБА_14 деякий час проживали на дачі за містом, 08.12.2011 року у нього трапився інсульт і його доставили у лікарню. Після лікарні він деякий час жив у своєї матері. У 2016 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посварились та до 2023 року фактично разом не проживали, а зійшлись вже після того, як стало відомо про хворобу ОСОБА_13 . Проте, навіть після цього, за твердженням свідка ОСОБА_28 не жила у квартирі разом із ОСОБА_13 , адже в ній (квартирі) не було ніяких її речей. За словами свідка ОСОБА_10 часто просив гроші у свого брата, той купував йому ліки, робив перев`язки, а після смерті разом із нею займався похованням ОСОБА_13 . Також свідок зазначила, що перед смертю коли ОСОБА_13 вже стало дуже погано, ОСОБА_19 пропонувала віддати його у хоспіс. При цьому, свідок вказала, що про інших жінок із якими у ОСОБА_26 були стосунки їй невідомо.

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що є рідним братом померлого ОСОБА_26 . Приблизно в 2010 році брат познайомив свідка із ОСОБА_29 , при цьому за твердженням свідка ніяк не представив її, просто познайомив. За твердженням свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_13 постійно не жили разом, з`їжджались на два-три місяці і розходились. Після розлучення із своєю дружиною ОСОБА_30 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 деякий час жили на дачі за містом, але після інсульту ОСОБА_13 продав дачу та взяв гроші у своєї колишньої дружини аби придбати квартиру. Також свідок вказав на те, що його брат займався автомобільними перевозками та купував собі для цього автомобілі, окрім цього він тривалий час працював на підприємстві своєї колишньої дружини із якою підтримував гарні відносини. Після того як ОСОБА_13 захворів він знову зблизився із ОСОБА_29 , хоча до цього тривалий час не жив із нею. Свідок неодноразово допомагав грошима брату, які йому були потрібні для лікування. Після смерті брата саме свідок займався його похованням, і в подальшому він отримав допомогу при похованні у розмірі двох пенсій брата, яка склала приблизно 26 тисяч гривень. Крім того, свідок зазначив, що ОСОБА_10 був мисливцем ще з 1990-х років.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вони із ОСОБА_23 прожили у шлюбі майже 20 років, потім у нього з`явилась ОСОБА_14 (приблизно 13 років тому). Після розлучення свідок та ОСОБА_10 зберегли нормальні стосунки, він тривалий час був зареєстрований у її будинку. ОСОБА_13 після розлучення володів будинком у селищі Балабіно, земельною ділянкою в районі «Запорізького дубу», двома квартирами у місті Марганець, двома машинами. Після того, як ОСОБА_13 переніс інсульт він разом із ОСОБА_14 винайняв у подруги свідка квартиру, яку в подальшому купив. ОСОБА_10 тривалий час працював на свідка, а сама свідок надавала йому гроші та будівельні матеріали на умовах розстрочки (тобто товар надавався одразу, а його вартість вираховувалась із заробітної плати ОСОБА_13 ). Також свідок вказала, що постійно давала ОСОБА_31 гроші, хоча документально це ніяк не оформлювала.

Дослідивши надані сторонами докази, у тому числі спільні фотографії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , особисте листування добровільно надане позивачем, копії медичної документації та документів фінансового характеру, заслухавши пояснення свідків, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тривалий час (у тому числі з травня 2011 року, як вказує сама позивач) спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказане підтверджується численними показами свідків, у тому числі сторони відповідача. Також, згідно із показами свідків, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом відвідували лікарні, коли у 2020 році захворіла ОСОБА_2 , а пізніше вже сам ОСОБА_3 . Листування, надане ОСОБА_2 , свідчить про її обізнаність щодо перебігу хвороби ОСОБА_13 , її активну участь у ході його лікування, її бажання поділитись цією життєвою проблемою із іншими людьми. Підтримка людини під час хвороби й надання їй допомоги трактується судом як засвідчення факту близькості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яке притаманне відношенням між подружжям, та обопільної підтримки. Наведене підтверджується й показами свідків стосовно того, що на початку повномасштабного вторгнення РФ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 удвох виїхали за межі міста Запоріжжя та деякий час мешкали у місті Дніпро. Під час судового розгляду знайшло своє підтвердження й доводи позивача про те, що вона з ОСОБА_3 вела спільне господарство. Так, суду надані докази сумісного здійснення ремонту у квартирі, де проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спільного утримання майна (оплата комунальних послуг), забезпечення спільних побутових потреб (спільне відвідування магазинів), спільне проведення часу (фотографії з відпочинку та іншого дозвілля). Вказане на переконання суду свідчить про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тривалий час (як мінімум з травня 2011 року) фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ураховуючи наведене, суд дійшов переконання, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_3 під час проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 та є їхньою спільною сумісною власністю. Окрім квартири позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю, у тому числі, мисливську зброю, яку придбавав ОСОБА_10 . Проте, суду не надано будь-яких відомостей щодо обставин та часу придбання переліченої у позові зброї, а також документального підтвердження такого придбання, що фактично унеможливлює встановлення судом факту її належності до спільної сумісної власності подружжя. Так само суду не надано жодного правовстановлюючого документу на автомобілі та гаражі, які позивач просить визнати спільним майном. Внаслідок цього суд позбавлений можливості з`ясувати чи придбавалось таке майно за спільні кошти і є спільним сумісним майном, або ж було особистою приватною власністю ОСОБА_3 (наприклад, отримано ним у подарунок). Стосовно гаражів, то у суду відсутні навіть відомості щодо їх державної реєстрації, як об`єктів нерухомого майна. Відсутність відомостей щодо порядку користування померлим банківським рахунком, а також правової природи грошей, які зараховувались на цей рахунок (ким та за яких обставин), так само унеможливлює судом визнання цих грошових коштів саме спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 тривалий час хворів. В березні 2023 року йому діагностовано онкологічне захворювання (рак шлунку вже на 4 стадії, численні метастази, в тому числі в кістках). В протипухлинному центрі ЗРПЦ починаючи з квітня 2023 року ОСОБА_10 пройшов 17 курсів хіміотерапії. В квітні 2024 року в ЗРПЦ йому зробили невідкладну операцію в зв`язку з негативними наслідками розвитку хвороби, з того часу він потребував певної сторонньої допомоги, а останні тижні перед смертю (приблизно два тижні до смерті) вже перебував у безпорадному стані та потребував постійного стороннього догляду. Оцінюючи надані докази, суд дійшов до переконання, що позивач від моменту виявлення у ОСОБА_26 захворювання перебувала із ним та допомагала йому, відвідуючи із ним лікарні, купуючи ліки тощо. Також, судом встановлено, що допомогу хворіючому ОСОБА_3 надав і його рідний брат, який підтримував його матеріально та допомагав у побуті. За його ж твердженням ( ОСОБА_4 ) ОСОБА_10 не перебував у безпорадному стані з квітня 2024 року, а коли йому стало зовсім погано, то він вже майже весь час знаходився у лікарні. Суд, надаючи оцінку сукупності обставин, які є необхідною передумовою зміни черговості спадкоємців, не вважає, що у цьому питанні ключовим є тривалість перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто не є суттєвим чи людина два тижні потребувала сторонньої допомоги або ж шість місяців, натомість найважливішим є прояв зі сторони такого спадкоємця саме турботи, підтримки та допомоги близькій людині. Як вже зазначалось вище суд встановив, що позивач підтримувала ОСОБА_3 та перебувала з ним постійно з моменту виявлення хвороби і до моменту його смерті, цікавилась перебігом його хвороби, ділилась новинами з цього приводу із його родичами, спілкувалась із лікарями щодо процесу лікування. У суду також відсутні об`єктивні сумніви стосовно того, що у цей час ОСОБА_2 підтримувала ОСОБА_3 у побуті, надаючи йому необхідну допомогу. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення відповідної вимоги позивача та зміни черговості спадкування за померлим ОСОБА_3 .

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, зважуючи на наступне. 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.

При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (див. постанову Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 233/3516/18-ц (провадження № 61-4805св20)).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80 гс 20).

Позивач у справі виходячи із вимог позову та його обґрунтування намагається захистити своє право власності на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , шляхом визнання його спільним сумісним майном, а також шляхом зміни черговості права на спадкування з метою отримати право власності на частину майна в порядку спадкування. 

В частині вимог позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу відсутності підстав для задоволення такої вимоги.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 5 частини першої статті 256 ЦПК України в редакції, чинній на час подання позову до суду та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; пункт 5 частини першої статті 315 цього Кодексу в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/144489/15-ц. 

Що стосується вимоги позову щодо правового режиму спірного майна та висновків суду першої інстанції з приводу визнання спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , то слід зазначити наступне.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Частина вимог позивачки стосується захисту її права власності на майно, яке як вона вважає придбане під час фактичних шлюбних відносин з померлим ОСОБА_3 , шляхом визнання такого майна спільним сумісним майном.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Позивачкою не заявлено вимогу про поділ спільного сумісного майна, вона не просить визнати за собою право власності на частину такого майна, а визнання спірного майна спільним сумісним майном не захистить права позивача, тому слід констатувати що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не є ефективним, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Між тим, це не позбавляє позивачку права пред`явити позов в межах якого буде вирішено питання факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділу спільного сумісного майна і визнання за позивачкою відповідного права власності на частку в цьому майні. 

Що стосується вимог позову про визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом, то слід зазначити наступне.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1259 ЦК України передбачено можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України).

Суд може задовольнити позов щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування за наявності сукупності таких обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне ставлення і спілкування, емоційна підтримка тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження № 61-23350св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, апеляційний суд доходить висновку про те, що позивачка не надала належних і допустимих, передбачених статтями 77, 78 ЦПК України доказів того, що за життя ОСОБА_3 через тяжку хворобу, перебував у безпорадному стані, а вона матеріально забезпечувала спадкодавця, надавала йому будь-яку іншу допомогу, що має матеріалізоване вираження, тривалий час здійснювала такі дії, що свідчить про відсутність сукупності обставин, необхідних для зміни черговості одержання права на спадкування, відповідно до вимог статті 1259 ЦК України.

Як зазначає в позові сама позивачка онкологічне захворювання було діагностовано ОСОБА_3 у березні 2023 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер.

За показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_18 після діагностування хвороби до лікарні ОСОБА_3 , часто возив його брат ОСОБА_4 , за показами останнього та його дружини, ним надавались кошти на лікування брата, а також було організовано на оплачено його поховання, що не спростовано позивачем у справі.

За показами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 лише за два тижні до смерті, після операції не міг пересуватися автомобілем, що не свідчить про його безпорадний стан.

Матеріали справи не мстять доказів, зокрема медичної документації, яка б беззаперечно підтверджувала безпорадний стан ОСОБА_3 протягом тривалого часі і необхідність надання йому сторонньої допомоги, як і надання такої допомоги лише з боку позивачки у справі. 

Зазначені обставини вказують на відсутність доказів на підтвердження вимог позивача щодо наявності підстав для зміни черговості права на спадкування за законом, що спростовує висновки суд першої інстанції в цій частині. Оскільки відсутні підстави для зміни черговості спадкування то і відсутні виходячи з зазначених норм закону і підстави для визнання позивачки спадкоємцем четвертої черги спадкування бо наявні спадкоємці першої та і другої черг, і це не захистить жодного її права. 

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Лелікова Сергія Олеговича задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2025 року у цій справі скасувати. Ухвалити нову постанову наступного змісту.

У задоволенні вимог позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 березня 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І. В. Кочеткова

Г.С. Подліянова