ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/4836/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до військової частини НОМЕР_1 (відповідач), з такими позовними вимогами:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 зниклого безвісти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011 XII в редакції Закону від 01.02.2025 року, в розмірі 16,6%;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснювати нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 зниклого безвісти ОСОБА_2 , згідно пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII в редакції Закону від 01.02.2025 року, в розмірі 100%, а також здійснити повний розрахунок та виплату всіх належних сум грошового забезпечення, які підлягали виплаті, але не були виплачені.
В обґрунтування поданого позову вказує, що її чоловік, ОСОБА_2 , зник безвісти під час захисту Батьківщини при виконанні бойового завдання поблизу н.п. Леонідівка, Бахмутського району, Донецької області. Разом з тим, ОСОБА_2 склав Довіреність, якою уповноважив її при необхідності відкривати на його ім`я карткові чи будь-які інші рахунки для зарахування на них будь-яких виплат, пільг у грошовій формі, одержувати пенсію чи інші грошові суми. Також, ОСОБА_2 склав заповіт, в якому вказав, що все своє майно, в тому числі одноразову грошову допомогу заповідає дружині, ОСОБА_1 . Таким чином, із правового аналізу складеної довіреності та заповіту, спостерігається явне воєвиявлення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 щодо отримання всіх видів виплат чи грошового забезпечення на користь своєї дружини в розмірі 100%. Тому, не виплачуючи позивачу за зниклого безвісти чоловіка ОСОБА_2 грошове забезпечення в розмірі 100% або отримання виплат іншим членом сім`ї, окрім дружини ОСОБА_1 суттєво звужує права як дружини зниклого безвісти, так і самого військовослужбовця, адже своїми діями (довіреністю та заповітом) ОСОБА_2 чітко виклав свою волю щодо визначення осіб, яким належатимуть виплати у разі його загибелі, полону або зникнення безвісти.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Військова частина НОМЕР_1 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Ухвалу суду про відкриття провадження по справі надіслано в електронний кабінет відповідача 14.10.2025, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного листа, складена працівником суду.
Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого повторно Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.05.2024, позивачка є дружиною ОСОБА_2 . 
08.04.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача сповістили, що її чоловік солдат ОСОБА_2 03.04.2025 зник безвісти під час захисту Батьківщини, виявив стійкість і мужність, та при виконанні бойового завдання поблизу н.п. Леонідівка, Бахмутського району, Донецької області. 
Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 12.04.2025, на підставі заяви ОСОБА_1 Чернівецьким районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження 12025262020001299 за ч. 1 ст. 115 КК України, про те, що її чоловік військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 03.04.2025 під час виконання бойового завдання з оборони та територіальної цілісності України від військовослужбовців рф зник безвісти поблизу н.п. Леонідівка, Бахмутського району, Донецької області.
13.07.2025 позивачка звернулась із зверненням до Міністерства оборони України щодо виплати грошового забезпечення її чоловіка ОСОБА_2 . Вказане звернення було скероване до військової частини НОМЕР_1 .
Розглянувши вказане звернення, відповідач листом від 29.07.2025 №1265 повідомив позивача, що солдат ОСОБА_2 особистого розпорядження, щодо виплати (будь яким особам) його грошового забезпечення та додаткової винагороди не складав. Під час вивчення витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, які надійшли 17.05.2025 до військової частини НОМЕР_1 засобами СЕДО з ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено наявність батьків, солдата ОСОБА_2 , але звернень від них до військової частини НОМЕР_1 не надходило. На підставі вищевикладеного повідомлено, що належна їй частка грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 виплачена 30.06.2025 у розмірі 62901,33 грн.
Не погоджуючись із діями відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011 XII в редакції Закону від 01.02.2025 року, в розмірі 16,6%, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.
До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається із Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до Законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:
- дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Законом України "Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №3995-ІХ від 08.10.2024 щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" зазначену правову норму викладено в наступній редакції:
"За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до Законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення."
Вищезазначений закон було прийнятий на виконання Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і його метою є удосконалення норми та порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх, членам їх сімей, з урахуванням численних запитів від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, народних депутатів України, командирів військових частин та особисто від членів сімей військовослужбовців.
Проект Закону розроблено на виконання доручення Віце-прем`єр міністра України - Міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 13.10.2023 №8785/8/1-23, оскільки норма щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх, членам їх сімей була неефективною, зокрема у визначеному колі членів сімей та чинного порядку черговості отримання ними грошового забезпечення. Оскільки, коло членів сімей військовослужбовця у діючій раніше редакції Закону обумовлює ситуацію, коли батьки та інші особи, основне джерело спільних доходів у яких, - грошове забезпечення військовослужбовця та які потребують його захисту, втрачають право на отримання зазначеного грошового забезпечення, а сам військовослужбовець, повернувшись із полону, залишається без необхідних засобів для відновлення, реабілітації та інколи з боргами (комунальні послуги, орендна плата). Нова редакція повністю узгоджується із Конституцією України та правовим висновкам Конституційного Суду, адже завдяки цьому законопроекту після повернення зниклий безвісти військовослужбовець зберігає за собою 50% належного йому грошового забезпечення, яке він набув, виконуючи конституційний обов`язок із захисту Батьківщини, надважкі завдання із відсічі та стримування збройної агресії російської федерації, захисту суверенітету та територіальної цілісності України.
Нова редакція повністю узгоджується із Конституцією України та правовим висновкам Конституційного Суду, адже завдяки цьому законопроекту після повернення зниклий безвісти військовослужбовець зберігає за собою 50% належного йому грошового забезпечення, яке він набув, виконуючи конституційний обов`язок із захисту Батьківщини, надважкі завдання із відсічі та стримування збройної агресії російської федерації, захисту суверенітету та територіальної цілісності України.
Збереження (депонування) належного, але не виплаченого, грошового забезпечення військовослужбовців, передбачає зарахування таких сум грошового забезпечення на депозитні рахунки військової частини в якій проходять службу військовослужбовці, відкриті в органах Державної казначейської служби України.
Таким чином, депонування - це гарантоване зобов`язання Держави перед військовослужбовцем про збереження його грошового забезпечення. Механізмом такого збереження не передбачено використання цих коштів Державою або будь-якою іншою стороною (особою), але збережені (депоновані) суми грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісти військовослужбовця надалі будуть виплачені в установленому законодавством порядку.
Зазначений закон прийнято саме згідно вимог принципу соціальної справедливості, так як 50% його грошового забезпечення повністю розподіляється між найближчими родичами зниклого безвісти військовослужбовця та 50% залишається на його рахунках з метою забезпечення йому гідного рівня для життя після повернення додому та забезпечення його базових потреб. Так як у разі виплати 100% грошового забезпечення його найближчим родичам, військовослужбовець залишається ні з чим по поверненню додому. Водночас, родичі та сім`я зберігають за собою право на спадщину збережених на рахунках військовослужбовця грошові кошти у разі визнання його загиблим. Отже, жодного звуження прав позивача не відбувається, а відбулася лише зміна механізму реалізації права на соціальне забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця та членів його родини.
Закон України "Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №3995-ІХ від 08.10.2024 не визнано неконституційним у встановленому законом порядку, не скасовано, є чинним, а отже, обов`язковим до виконання на всій території України.
В свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 №449 (яка застосовується з 1 лютого 2025 року) затверджено "Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" (далі - Порядок №884). 
Відповідно до пункту 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Відповідно до пункту 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється: особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями; у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені); у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Таким чином, Порядком №884 визначено, що в разі відсутності особистого розпорядження військовослужбовця, необхідність виплати батькам та дружині військовослужбовця 50 % його грошового забезпечення на підставі наданих ними документів.
Щодо посилання позивача на довіреність військовослужбовця суд зазначає наступне.
З наданої суду довіреності вбачається, що військовослужбовець ОСОБА_2 уповноважив свою дружину представляти його інтереси у будь-яких банківських установах, зокрема з правом відкриття та закриття рахунків на його ім`я, внесення та отримання належних йому грошових коштів, а також їх перерахування.
Разом з тим зазначена довіреність не може вважатися особистим розпорядженням військовослужбовця на випадок захоплення в полон, інтернування або зникнення безвісти у розумінні статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Крім того, така довіреність не відповідає вимогам Порядку і строків передачі військовослужбовцем оригіналу особистого розпорядження командиру військової частини, командиру (керівнику) підрозділу органу (служби, військового формування) для зберігання в особовій справі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №550 від 14.05.2024, із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №449 від 15.04.2025.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що нотаріально посвідчена довіреність, на яку посилається позивач, не може бути підставою для визначення порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, оскільки такі правовідносини регулюються спеціальними нормами законодавства.
Твердження позивача про те, що ОСОБА_2 , будучи мобілізованим, видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я своєї дружини - ОСОБА_1 , якою уповноважив її на отримання належних йому грошових коштів без конкретизації їх виду, у зв`язку з чим до таких коштів можуть належати, зокрема, грошове забезпечення та інші види виплат, суд не приймає.
Суд виходить з того, що виплата грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, які зникли безвісти, регулюється спеціальними нормами законодавства, зокрема положеннями Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та відповідними постановами Кабінету Міністрів України.
Вказані правовідносини не ґрунтуються на волевиявленні військовослужбовця, оформленому у вигляді довіреності, а виникають у силу закону як форма соціального забезпечення членів сім`ї військовослужбовця.
Відтак виплата грошового забезпечення здійснюється не на підставі довіреності, а відповідно до порядку та черговості, визначених законодавством.
При цьому суд зазначає, що правовідносини щодо виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, які зникли безвісти, є публічно-правовими та врегульовані нормами спеціального законодавства, а тому не можуть змінюватися або визначатися на підставі цивільно-правових правочинів, зокрема довіреності.
Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що батьки зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 мають рівні з позивачем права на отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця у випадках та в порядку, визначених законодавством.
За наведених судом висновків, суд не вбачає правових підстав для виплати позивачу грошового забезпечення її чоловіка, який уважається таким, що зник безвісти, у розмірі 100 відсотків згідно з положеннями пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII, та у цьому випадку жодного звуження прав позивача не відбувається, адже норми Закону №2011-XII з урахуванням внесених змін Законом №3995-ІХ покликані не на звуження змісту та обсягу прав позивача, а на збереження прав самого військовослужбовця, якому таке грошове забезпечення по суті належить.
Таким чином, посилання позивача на надану військовослужбовцем довіреність як на підставу для отримання 100 відсотків грошового забезпечення є безпідставним, оскільки порядок виплати такого забезпечення у випадку зникнення військовослужбовця безвісти визначається виключно нормами спеціального законодавства.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що військова частина НОМЕР_1 у спірних правовідносинах діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством України, а тому протиправності у діях чи бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, судом не встановлено.
Таким чином, беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.
Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, то підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Повне найменування учасників процесу:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя В.О. Григораш