ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 697/1653/24
провадження № 51-707км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Черкаського апеляційного суду від 4 лютого 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Келеберди Канівського району Черкаської області, який зареєстрований і проживає в цьому ж АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 2861 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2024 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 2861 КК і призначено покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і заходів забезпечення кримінального провадження.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 12 червня 2024 року близько 20:55 засуджений не додержав п.п. «а» п. 2.9., п. 1.1 дорожньої розмітки, п. 11.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), зокрема, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем ВАЗ-21063, д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись поблизу будинку на вул. Шевченка в с. Ліпляве Черкаського району й здійснюючи об`їзд перешкоди на дорожньому покритті, виїхав на зустрічну смугу, не надавши перевагу мотоциклу «ViperZJ 150-2R», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку. Унаслідок цього відбулося зіткнення транспортних засобів. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій мотоцикла отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритих переломів стегнової кістки та обох кісток правої гомілки, а пасажир ОСОБА_9 - легкі ушкодження (рани м`яких тканин колінного суглоба), що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції було здійснено за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Черкаський апеляційний суд 4 лютого 2025 року, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував згаданий вирок у частині заходу примусу й ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст.  2861 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, за її змістом, захисник ОСОБА_6 просить на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, змінити вирок апеляційного суду, пом`якшити ОСОБА_7 покарання, призначивши із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу. Суть доводів зводиться до того, що обраний захід примусу не відповідає вимогам статей 50, 65 КК і є несправедливим через суворість. За твердженням скаржниці, згаданий суд повною мірою не врахував усіх даних про особу засудженого, пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих. На думку захисника, без належної оцінки залишилося те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, не притягався до адміністративної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має незадовільний стан здоров`я, учинив необережний злочин, визнав свою провину, щиро розкаявся, надав допомогу потерпілому після ДТП, який не висував претензій і просив не позбавляти волі керманича автомобіля. Окреслене, як уважає авторка скарги, доводить можливість призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та помилковість протилежного висновку суду апеляційної інстанції.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило. Захисник ОСОБА_6 поінформувала про можливість проведення розгляду без її участі. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації діяння за ч. 2 ст.  2861 КК у поданій скарзі не оспорюються. Тому в цій частині судове рішення не ревізується відповідно до ст. 433 КПК.
Доводи захисника про надмірну суворість застосованого до засудженого заходу примусу не можна визнати прийнятними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Наведених законодавчих приписів апеляційний суд додержав. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, указаний суд відповідно до ст. 65 КК урахував, що вчинений ОСОБА_7 злочин хоча за формою вини є необережним, але за класифікацією (ст. 12 цього Кодексу) належить до тяжких. Усупереч твердженням скаржниці суд зважив на дані про особу винного, котрий тимчасово не працює, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває. Не залишилися поза увагою суду визнання засудженим провини та щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди, а також надання допомоги потерпілому безпосередньо після ДТП, що згідно зі ст. 66 КК було віднесено до пом`якшуючих обставин. Натомість обтяжуючих покарання обставин суд не встановив. 
Разом із тим апеляційний суд урахував характер дій засудженого, який свідомо попри стан алкогольного сп`яніння, керував автомобілем і допустив грубе порушення ПДР, унаслідок чого було завдано шкоди здоров`ю двох людей, у тому числі заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що значно підвищує рівень суспільної небезпечності вчиненого.
Крім того, оцінивши факт визнання ОСОБА_7 вини і надання показань суд виснував, що таке саме собою не означає активного сприяння розкриттю злочину, а свідчить про усвідомлення вчиненого та юридичних наслідків цього. 
З огляду на все це й установлені конкретні обставини ДТП, її наслідки та мету покарання - попередження нових злочинів проти безпеки дорожнього руху, апеляційний суд умотивовано вирішив, що ст. 69 КК було застосовано неправильно. А тому в частині покарання скасував оспорюваний стороною обвинувачення вирок. Водночас, узявши до уваги позитивні дані про особу ОСОБА_7 та пом`якшуючі обставини, суд апеляційної інстанції обрав засудженому основне та додаткове покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст.  2861 КК.
За змістом ст. 69 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Однак таких обставин суд апеляційної інстанції не встановив, а зазначені авторкою скарги теж не впливають на ступінь тяжкості діяння і не знижують його істотно, звідси, і немає правових підстав для призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Заразом необхідно зазначити, що кримінальне правопорушення за ст. 2861 КК законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. За усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в таких справах думка потерпілих щодо виду та розміру покарання не є вирішальною (наприклад, постанови від 12 березня 2019 року, справа № 495/9188/16-к, від 14 листопада 2024 року, справа № 556/2114/22).
Посилання в касаційній скарзі на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 не зумовлює обов`язкової зміни оспорюваного рішення. Питання про звільнення особи від покарання за хворобою може бути вирішено в порядку виконання вироку за правилами п. 6 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК. 
У контексті викладеного колегія суддів не вбачає підстав уважати застосоване за вироком апеляційного суду передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого явно несправедливим через суворість. 
Вирок апеляційного суду не суперечить приписам ст. 420 КПК.
Істотних порушень норм права у кримінальному провадженні під час здійснення перевірки судом касаційної інстанції не встановлено.
Тому подану захисником касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Черкаського апеляційного суду від 4 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3