СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Харків Справа № 922/5247/21 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І. , суддя Хачатрян В.С.
за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
за участю прокурора та представника Фізичної особи ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_1 (вх. №979) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 у справі №922/5247/21

за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області (61072, м. Харків, вул. Тобольська, 55-а)
до 1) Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7) ,
2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 16) ,
3) Кичі Бориса Михайловича ( АДРЕСА_1 )
4) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )
3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 )
про скасування в частині рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним, припинення права власності та витребування майна у комунальну власність,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, фізичної особи Кичі Бориса Михайловича та фізичної особи ОСОБА_2 , в якому просить суд:
- визнати незаконним та скасувати пункту 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 №1008/18;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С;
- припинити право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 74917063101, зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2021 № 749;
- витребувати у ОСОБА_2 нежитлові приміщення підвалу №13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м., житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 
Судові витрати зі сплати судового збору прокурор просить покласти на відповідачів.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 у справі №922/5247/21 позовні вимоги задоволено частково:
- визнано незаконним та скасовано пункт 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18;
- визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Кичею Борисом Михайловичем (код РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 191;
- витребувано у ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , код ІН НОМЕР_2 ) нежитлові приміщення підвалу №13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м., житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 .
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено; стягнуто з Харківської міської ради на користь Харківської обласної прокуратури 2270 грн судового збору; стягнуто з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на користь Харківської обласної прокуратури 2270 грн судового збору; стягнуто з Фізичної особи Кичі Бориса Михайловича на користь Харківської обласної прокуратури 2270 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що Харківська міська рада, ухвалюючи пункт 33 додатку до рішення від 21.02.2018 № 1008/18, діяла поза межами наданих їй законом повноважень та не у спосіб, передбачений законодавством, оскільки обрала спосіб приватизації комунального майна шляхом викупу орендарем без наявності встановлених законом передумов для такого способу відчуження.
З огляду на це суд визнав, що пункт 33 додатку до рішення Харківської міської ради є незаконним як такий, що порушує вимоги цивільного та спеціального приватизаційного законодавства, а воля територіальної громади як власника майна не могла вважатися належним чином вираженою через дії органу місцевого самоврядування, вчинені з порушенням закону.
Оскільки договір купівлі-продажу від 23.07.2018 № 5607-В-С було укладено на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування та з порушенням встановленого законом порядку приватизації, суд дійшов висновку про невідповідність його змісту вимогам статей 203, 215, 345 Цивільного кодексу України, що зумовлює недійсність такого правочину.
Разом із тим, оцінюючи заявлені вимоги про припинення права власності та витребування майна, суд виходив із необхідності застосування ефективного способу захисту. Встановивши, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна, але майно вибуло з володіння територіальної громади не з її волі та внаслідок незаконних дій органу місцевого самоврядування, суд дійшов висновку про наявність підстав для його витребування на користь територіальної громади відповідно до статей 387– 388 ЦК України, водночас визнавши вимогу про припинення права власності неефективною.
Отже, рішення суду ґрунтується на висновку про порушення обов`язкових вимог законодавства при приватизації комунального майна, незаконність застосування способу викупу орендарем, похідну недійсність договору купівлі-продажу та необхідність відновлення порушених публічних інтересів шляхом витребування спірного майна у власність територіальної громади.
Фізична особа Кича Борис Михайлович з рішеннями суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 № 5607-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Кичею Борисом Михайловичем (код НОМЕР_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тмхоновою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 191; витребування у ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , код ІН НОМЕР_2 ) нежитлового приміщення підвалу №13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м., житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог. Стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:
- прокурор не мав права на звернення до суду в інтересах держави, а місцевий господарський суд безпідставно визнав наявність підстав для такого представництва. На думку скаржника, у спірних правовідносинах існує компетентний орган - Харківська міська рада, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження комунальним майном та захисту відповідних інтересів, а тому прокурор був зобов`язаний дотриматися процедури, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру». За цих обставин, на переконання скаржника, позов мав бути залишений без розгляду;
- визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку до рішення Харківської міської ради є неналежним способом захисту, оскільки додаток не є самостійним правовим актом органу місцевого самоврядування, а лише складовою частиною рішення. При цьому прокурор не заявляв вимоги про скасування самого рішення міської ради повністю або в частині, що стосується спірного майна. Скаржник підкреслює, що оскаржуваний пункт додатку лише містить технічну інформацію про об`єкт приватизації і сам по собі не породжує правових наслідків, а тому його скасування не відповідає вимогам статті 16 ЦК України та усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду щодо ефективності способів захисту права;
- договір купівлі-продажу від 23.07.2018 № 5607-В-С був укладений за вільним волевиявленням сторін, виконаний у повному обсязі та не порушує інтересів держави чи територіальної громади. Він звертає увагу на те, що вартість об`єкта була визначена суб`єктом оціночної діяльності як ринкова, порядок її визначення прокурором не оскаржувався, а твердження про можливість продажу майна за вищою ціною на аукціоні є лише припущеннями без доказової бази. Скаржник також підкреслює, що прокурор не довів наявності умислу сторін договору на порушення інтересів держави чи суспільства, що є обов`язковою умовою для визнання правочину недійсним з таких підстав;
- вимога про витребування майна у добросовісного набувача є необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції сам встановив, що Полякова І.Б. є добросовісним набувачем, який не знав і не міг знати про можливі порушення при первинному відчуженні майна. За твердженням скаржника, вимога про витребування не є похідною від вимог про скасування рішення міської ради чи визнання недійсним договору купівлі-продажу, а застосування віндикації за таких обставин суперечить статтям 387– 388 ЦК України та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду;
- прокурором порушено строк позовної давності для звернення із позовом до суду. Прокурору стало відомо обставини на які останній посилається у позові в межах досудового розслідування кримінального провадження №42017221080000002 від 04.01.2017. Таким чином, на переконання апелянта, строк позовної давності сплив.
19.05.2025 від Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Обґрунтовує відзив тим, що:
- прокурор мав належні та законні підстави для звернення до суду в інтересах держави, оскільки у спірних правовідносинах органи місцевого самоврядування (Харківська міська рада та Управління комунального майна та приватизації) - є безпосередніми порушниками вимог законодавства, а відтак не можуть одночасно виступати суб`єктами захисту інтересів держави. За таких обставин прокурор обґрунтовано набув статусу самостійного позивача, що відповідає положенням статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо субсидіарної ролі прокуратури;
- обов`язок попереднього звернення до компетентного органу перед поданням позову виникає лише тоді, коли такий орган здатний і уповноважений захищати інтереси держави та може набути статусу позивача. У даній справі Харківська міська рада та її виконавчий орган є відповідачами, тобто суб`єктами, які вчинили спірні дії, а тому повідомлення їх у порядку частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не вимагалося;
- відчуження об`єкта комунальної власності шляхом викупу орендарем відбулося з грубим порушенням вимог законодавства, оскільки право орендаря на викуп є винятковим і виникає лише за умови здійснення ним за згодою орендодавця невід`ємних поліпшень орендованого майна у розмірі не менше 25 % його ринкової вартості. У матеріалах справи відсутні будь-які документи, передбачені Порядком № 377 ФДМУ, які б підтверджували факт, обсяг і вартість таких поліпшень, а також згоду орендодавця на їх проведення;
- звіт про оцінку майна від 02.03.2018 свідчить про відсутність будь-яких відомостей щодо проведення ремонтних робіт чи невід`ємних поліпшень, а тому у ФОП Кичі Б.М. не виникло права на приватизацію об`єкта шляхом викупу. Відтак Харківська міська рада, приймаючи рішення про відчуження майна саме таким способом, діяла не у спосіб та поза межами повноважень, визначених законом;
- пункт 33 додатку до рішення Харківської міської ради є незаконним, а договір купівлі-продажу від 23.07.2018 № 5607-В-С є таким, що суперечить вимогам статей 203, 215, 345 ЦК України та спеціальному приватизаційному законодавству, що є самостійною підставою для визнання його недійсним;
- повернення незаконно відчуженого комунального майна переслідує легітимну суспільну мету - відновлення законності та матеріальної основи місцевого самоврядування. Незважаючи на добросовісність останнього набувача, майно вибуло з володіння територіальної громади не з її волі, внаслідок незаконних рішень органу місцевого самоврядування, що допускає застосування віндикаційного способу захисту. Втручання у право приватної власності у цій справі відповідає критеріям законності, легітимної мети та справедливого балансу, сформульованим у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки спрямоване на захист публічних інтересів та відновлення прав територіальної громади на комунальне майно;
- строк позовної давності прокурором не порушено.
29.01.2026 від Фізичної особи Кичі Бориса Михайловича надійшли додаткові пояснення по справі у зв`язку з розглядом Верховним Судом справи №922/3727/19, в яких останній зазначає, що:
- Верховний Суд у справі №922/3727/19 дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, однак з інших мотивів, ніж ті, які були покладені в основу рішення суду першої інстанції у даній справі. Зокрема, Верховний Суд виходив з того, що у разі обрання прокурором неналежного способу захисту, питання перебігу та спливу позовної давності взагалі не підлягає дослідженню. У цій справі прокурор звернувся з позовом 31.12.2021, тобто майже через чотири роки після прийняття рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 та укладення договору купівлі-продажу від 23.07.2018. Більше того, сам прокурор у прохальній частині позову просив суд визнати поважними причини пропуску строку, що, на переконання апелянта, є прямим визнанням факту його пропуску 
- відповідно до правової позиції Верховного Суду, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке вже виконане шляхом укладення договору, є неефективним способом захисту. Таке рішення вичерпує свою дію виконанням, а його скасування не призводить до реального відновлення порушеного права. Апелянт підкреслює, що у даній справі прокурор просив скасувати лише пункт 33 додатку, який не є самостійним правовим актом, а містить виключно описові характеристики об`єкта приватизації. Сам додаток є лише складовою рішення і не може існувати окремо від нього, тоді як саме рішення в цілому прокурором не оскаржувалося 
- суд першої інстанції не врахував актуальну судову практику Верховного Суду, неправильно оцінив характер заявлених позовних вимог, безпідставно визнав допустимим неефективний спосіб захисту та дійшов висновків, які не відповідають сучасному тлумаченню норм матеріального права.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.
У судове засідання від 23.02.2026 з`явився прокурор та представник Фізичної особи Кичі Бориса Михайловича. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином. 

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.
29.07.2013 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець, відповідач 2) та фізичною особою - підприємцем Кичею Борисом Михайловичем (орендар, відповідач 3) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 4104.
На підставі вказаного договору в строкове платне користування орендарю передано нежитлові приміщення підвальної частини № 13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м. житлового будинку (технічний паспорт від 22.03.2013, інвентаризаційна справа № 33737) (далі - Майно), розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , що належали до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, строком до 29.06.2016.
Додатковою угодою № 1 25.07.2016 до вказаного договору його дію продовжено до 25.05.2019 та внесено зміни до пункту 3.1., яким визначено вартість Майна – 114 600 грн, без ПДВ, станом на 03.10.2016.
Відповідно до умов договору оренди орендар зобов`язаний: змінювати стан орендованого Майна виключно за письмовою згодою орендодавця (п. 4.7.). Здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою Орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. Здійснювати реконструкцію орендованого Майна за письмовою згодою орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством (п. 4.8.).
Актом прийому-передачі від 29.07.2013 майно, зазначене у договорі оренди, передано орендарю.
Орендар звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з листом (вх. № 13045 від 07.09.2017) про надання дозволу на приватизацію орендованого Майна.
Рішенням 18 сесії Харківської міської ради (відповідач 1) 7 скликання від 21.02.2018 №1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу).
Пунктом 33 вказаного переліку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу Орендарем – ФО-П Кичею Б.М. підлягають: 
- нежитлові приміщення підвальної частини № 13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м. житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . 
27.02.2018 орендарем до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради подано заяву № 3601 про приватизацію орендованого майна.
На підставі заяви орендаря від 27.02.2018 Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради 28.02.2018 направлено лист № 2560 ФО-П Копійко В.Л., як суб`єкту оціночної діяльності, з пропозицією провести оцінку Майна, з метою визначення вартості об`єкта для приватизації шляхом викупу.
02.03.2018 ФО-П Копійко В.Л. складено звіт про оцінку, відповідно до якого вартість зазначеного майна склала 98'100 грн, без ПДВ.
З вказаного звіту вбачається, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.
У подальшому, 23.07.2018 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (продавець, відповідач 2) та ФО-П Кичею Б.М. (покупець, відповідач 3) укладено договір купівлі-продажу № 5607-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 191, на підставі якого шляхом викупу за 117'720 грн, з ПДВ, у власність ФО-П Кичі Б.М. перейшло все Майно, яке було орендовано на підставі договору № 4104 від 29.07.2013, а саме: нежитлові приміщення підвальної частини № 13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м. житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . Акт прийому-передачі Майна складено 24.07.2018.
У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2021 № 749 право власності на нежитлові приміщення підвальної частини № 13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м. житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , перейшло до Полякової Ірини Борисівни (код НОМЕР_2 ). Рішення про державну реєстрацію № 41335638 від 05.04.2021.
Оскільки відповідач 3 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді не здійснив, Прокурор вважає, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. Тому, на думку прокурора, відповідне рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та може бути визнаний судом недійсним, у зв`язку з чим вищевказані нежитлові приміщення підлягають витребуванню на користь територіальної громади міста Харкова.
Рішенням Господарського суду Харківської області позовні вимоги задоволено частково:
- визнано незаконним та скасовано пункт 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18;
- визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Кичею Борисом Михайловичем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тмхоновою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 191;
- витребувано у ОСОБА_2 нежитлові приміщення підвалу №13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м., житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.
Предметом розгляду у справі є спір про правомірність відчуження об`єкта комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу орендарем та правові наслідки такого відчуження. 
Натомість предметом апеляційного розгляду є перевірка законності та обґрунтованості рішення Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 у межах доводів апеляційної скарги, поданих додаткових пояснень та заперечень сторін. Апеляційний суд перевіряє, чи правильно суд першої інстанції застосував норми матеріального і процесуального права, чи обґрунтовано визнав незаконним та скасував пункт 33 додатку до рішення міської ради, чи правомірно визнав недійсним договір купівлі-продажу та задовольнив вимогу про витребування майна, а також чи належним чином вирішив питання позовної давності й процесуального статусу прокурора у справі.

Щодо представництва інтересів держави в суді органами прокуратури.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Встановлена статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.
Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Також у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
У справі №922/5247/21, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави самостійно, послався на те, що Харківська міська рада - відповідач у цій справі, рішення якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а саме, щодо приватизації шляхом викупу спірного нерухомого майна ОСОБА_1 , на підставі якого в подальшому між Управлінням та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, орендованих останнім.
Місцевий суд, перевіряючи наявність підстав для звернення прокурора самостійно з відповідним позовом, дійшов висновку, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста дійсно має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора самостійно та визначення Харківської міської ради відповідачем.
Зважаючи на заявлену прокурором у справі, що розглядається, позовну вимогу про визнання незаконним та скасування пунктів додатку до рішення Харківської міської ради в частині відчуження спірних нежитлових приміщень, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор визначив Харківську міську раду відповідачем у цій справі, навів підставу для представництва інтересів держави та обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів.
За таких обставин, висновки місцевого суду про доведеність прокурором підстав звернення до суду самостійно, відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, та підставі позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17.
Отже, доводи Фізичної особи ОСОБА_1 про неправильне застосування місцевим судом положень статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та порушення норм процесуального права, а саме, частини 4 статті 53 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
За таких обставин, апеляційний суд не приймає до уваги посилання скаржника на неврахування судом при вирішенні питання щодо представництва прокурором інтересів держави у суді висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №908/1664/19.

Щодо вимог про визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18.
Суд першої інстанції, своїм рішенням визнав незаконним та скасував пункт 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18. 
Місцевий суд зазначив, що Харківська міська рада, ухвалюючи пункт 33 додатку до рішення від 21.02.2018 № 1008/18, діяла поза межами наданих їй законом повноважень та не у спосіб, передбачений законодавством, оскільки обрала спосіб приватизації комунального майна шляхом викупу орендарем без наявності встановлених законом передумов для такого способу відчуження.
З огляду на це суд визнав, що пункт 33 додатку до рішення Харківської міської ради є незаконним як такий, що порушує вимоги цивільного та спеціального приватизаційного законодавства, а воля територіальної громади як власника майна не могла вважатися належним чином вираженою через дії органу місцевого самоврядування, вчинені з порушенням закону.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.
Згідно із частиною п`ятою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування й оренду.
Отже, територіальна громада міста Харкова, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Тобто воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.
Дослідивши пункт 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 №1008/18, колегія суддів погоджується, що дійсно даний пункт є незаконним, у зв`язку з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 1, 2, 4, 29, Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 11,18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (п. 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29).
У п. 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (до подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не призводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому відсутня необхідність оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема незаконністю такого рішення (див. п. 4.50 постанови Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 910/9933/20).
З огляду на те, що спірне рішення органу місцевого самоврядування вже виконане на час звернення з позовом до суду шляхом укладення оспорюваного договору купівлі-продажу приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С, визнання недійсним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення такого договору та повернення набутого за договором або відшкодування шкоди (за наявності підстав).
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19, до вирішення якої апеляційним судом зупинялось провадження у цій справі.
За вказаних обставин, оскільки визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку оскаржуваного рішення не дозволить територіальній громаді м. Харкова ефективно відновити володіння спірним майном, така вимога не підлягає задоволенню, що помилково не враховано місцевим судом (постанова Верховного Суду від 09.07.2025 у справі № 922/534/22). Отже, апеляційний суд доходить висновку, що рішення господарського суду в цій частині підлягає скасуванню.
Оскільки обрання позивачем/прокурором неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, то це виключає необхідність надання апеляційним судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника в частині вимоги про визнання пункту 33 додатку до рішення незаконним та скасування рішення Ради.

Щодо вимоги визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С.
Суд першої інстанції, своїм рішенням визнав недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Кичею Борисом Михайловичем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 191.
В обґрунтуванні такого рішення, місцевий суд зазначив, що оскільки договір купівлі-продажу від 23.07.2018 № 5607-В-С було укладено на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування та з порушенням встановленого законом порядку приватизації, суд дійшов висновку про невідповідність його змісту вимогам статей 203, 215, 345 Цивільного кодексу України, що зумовлює недійсність такого правочину.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком місцевого суду та зазначає таке.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Тобто, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.
Отже, саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18).
У пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20.
Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
Як убачається з матеріалів справи, спірний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С був укладений та виконаний, що підтверджується державною реєстрацією права власності за ФОП Кичею Б.М.
Разом з тим, у подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2021 № 749 право власності на нежитлові приміщення підвальної частини № 13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м. житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , перейшло до Полякової Ірини Борисівни. Рішення про державну реєстрацію № 41335638 від 05.04.2021.
Тобто, об`єкт вибув з володіння первісного набувача, і станом на момент розгляду справи, знаходиться у власності Полякової Ірини Борисівни, яка не є стороною первісного оскаржуваного правочину.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що визнання договору недійсним не породжує автоматичного повернення майна у власність громади, а отже не досягає мети захисту порушеного права. Отже, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5607-В-С від 23.07.2018 не є належним та ефективним, оскільки не веде до досягнення мети захисту права власності територіальної громади, а тому рішення господарського суду в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо вимоги про витребування майна.
Суд першої інстанції, встановивши, що Полякова І.Б. є добросовісним набувачем спірного майна, але майно вибуло з володіння територіальної громади не з її волі та внаслідок незаконних дій органу місцевого самоврядування, дійшов висновку про наявність підстав для його витребування на користь територіальної громади відповідно до статей 387– 388 ЦК України.
Колегія суддів з цього питання зазначає таке.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України).
Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Тобто, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.
Отже, саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 922/3562/21, від 09.10.2024 у справі № 922/3838/21, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18. 
Так, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За змістом статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Колегія суддів звертає увагу, що добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17).
Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 Цивільного кодексу України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.04.2019 у справі №669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, п. 37, 38), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, п.46.1, 46.2), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, п.7.15, 7.16).
При цьому, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на відомості, наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Схожі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.
Щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.
Отже, судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності набувача, що суттєво для застосування як положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Як стверджує прокурор у позовній заяві, розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.
Отже, для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.
Матеріали справи підтверджують, що 23.07.2018 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФО-П Кичею Б.М. укладено договір купівлі-продажу № 5607-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 191, на підставі якого шляхом викупу за 117 720,00 грн, з ПДВ, у власність ФО-П Кичі Б.М. перейшло все Майно, яке було орендовано на підставі договору № 4104 від 29.07.2013, а саме: нежитлові приміщення підвальної частини № 13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м. житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . Акт прийому-передачі Майна складено 24.07.2018.
У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2021 №749 право власності на нежитлові приміщення підвальної частини № 13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м. житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , перейшло до ОСОБА_2 . З договору купівлі-продажу вбачається, що Полякова І.Б. придбала нежитлові приміщення вартістю 130 750,00 грн. Рішення про державну реєстрацію № 41335638 від 05.04.2021.
Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, договір купівлі-продажу є оплатним, одним із основних обов`язків продавця є оплата ціни товару. При цьому суд враховує, що частина 5 статті 12 ЦК України встановлює загальну презумпцію добросовісності, а саме якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.
Верховний Суд у постанові від 16.02.2022 у справі №914/1954/20 звернув увагу, що суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Проаналізувавши обставини справи, апеляційний суд доходить висновку, що Полякова І.Б. набула право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, покладаючись на офіційні дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відсутність у цьому реєстрі будь-яких обтяжень чи заборон на момент укладення договору свідчить про законність правочину та виключає необхідність додаткової перевірки історії попередніх відчужень. Набуття майна відбулося внаслідок оплатного правочину, що додатково підтверджує добросовісність відповідача 4, оскільки будь-яке зобов`язання щодо ретельного дослідження історії переходу права власності не покладається на набувача, який діє в межах правової визначеності.
Також прокурором не надано доказів, які б свідчили про існування взаємозалежності чи узгодженості дій між відповідачами 3 та 4 щодо незаконного відчуження майна або наявності між ними попередньої домовленості з метою уникнення можливого витребування. Навпаки, між моментом приватизації спірного майна відповідачем 3 та його подальшим відчуженням відповідачу 4 минуло майже три роки, що свідчить про відсутність будь-якої правової чи фактичної залежності між цими суб`єктами.
У разі відсутності на момент набуття права власності судових рішень, які б визнавали незаконним відчуження майна, та за умови, що юридична особа діяла в межах чинного законодавства, не маючи підстав для сумнівів у правомірності своїх дій, такі дії мають вважатися добросовісними (п.5.24 постанови Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 923/1137/21).
Ключовим фактором у правовій оцінці цього спору є те, що відповідач 4 не мав ані юридичного обов`язку, ані розумних підстав сумніватися в правомірності попередніх правочинів, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу жодних правових обмежень щодо цього майна не існувало, а органи державної влади, відповідальні за реєстрацію прав, не ставили під сумнів законність його відчуження.
Також відповідач 4 не зобов`язаний був здійснювати аналіз наявності чи відсутності будь-яких поліпшень у приміщенні та встановлювати їхню природу чи правові наслідки. Поліпшення нерухомого майна є наслідком волевиявлення орендаря чи попереднього власника, а не фактором, який має юридичний вплив на правомірність набуття власності кінцевим набувачем. Відповідач 4, діючи відповідно до загального принципу правової визначеності, не має аналізувати можливі реконструкції або зміни у стані майна, що жодним чином не впливає на його добросовісність як набувача.
Таким чином, сукупність встановлених обставин вказує на відсутність підстав для витребування майна у відповідача 4. Він не міг і не повинен був передбачати можливі претензії з боку органів влади чи прокуратури, оскільки жодних об`єктивних підстав для такого сумніву не існувало. Відсутність належного обґрунтування щодо недобросовісності набуття майна унеможливлює задоволення вимог прокурора, а сам факт відчуження нерухомості внаслідок приватизації без підтвердженого незаконного умислу не може бути підставою для обмеження прав останнього набувача.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).
Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.
Колегія суддів ураховує, що добросовісний набувач не може відповідати за порушеннями інших осіб. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі №199/7375/16, від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 11.04.2023 у справі № 923/1137/21.
У позовах про зобов`язання повернути майно господарським судам також необхідно досліджувати, чи не будуть такі заходи втручанням у право особи на мирне володіння майном, що є гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.
Отже, наведені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи права власності.
Апеляційний суд зауважує, що втручання у право власності ОСОБА_2 шляхом витребування майна не відповідає вимогам пропорційності та справедливого балансу, визначеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Позбавлення відповідача 4 власності, набутого добросовісно і на законних підставах, без належної компенсації призведе до покладення на неї індивідуального та надмірного тягаря, що суперечить стандартам ЄСПЛ. Держава, яка припустилася помилок під час відчуження цього майна, не може перекладати їх наслідки на особу, яка діяла відповідно до вимог закону, не мала і не могла мати сумнівів щодо правомірності його набуття.
Добросовісний набувач не може відповідати за ймовірні порушення, допущені іншими особами на етапі приватизації. Правовий підхід, за яким особа втрачає набуте у законний спосіб майно без механізму компенсації, є неприйнятним і суперечить принципу правової визначеності. При цьому суди зобов`язані оцінювати не лише формальну законність витребування, а й його пропорційність щодо наслідків для власника.
З огляду на це, у випадку задоволення позову про витребування майна у відповідача 4 буде порушена справедлива рівновага між суспільним інтересом та правами особи.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції у частині витребування майна у ОСОБА_2 , оскільки це призведе до непорушного права власності добросовісного набувача і може бути розцінене як незаконне втручання у її володіння. 

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в повному обсязі відсутні правові підстави для надання оцінки доводам сторін щодо спливу строку позовної давності.
Відповідно до положень статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за наявності підстав для задоволення позову, тобто у випадку встановлення порушення права та обґрунтованості заявлених вимог. Оскільки в даній справі такі підстави судом не встановлені, питання застосування строків позовної давності не підлягає розгляду та правовій оцінці.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що прокурором доведено наявність передбачених законом підстав для представництва інтересів держави у цій справі, а доводи апелянта про порушення прокурором вимог статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частини четвертої статті 53 ГПК України є безпідставними.
Вимога про визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку до рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 № 1008/18 не є належним та ефективним способом захисту, оскільки оспорюване рішення органу місцевого самоврядування було виконане шляхом укладення договору купівлі-продажу ще у 2018 році.
Визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.07.2018 № 5607-В-С не є належним та ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади, оскільки на момент розгляду справи спірне майно вже вибуло з володіння первісного набувача та перебуває у власності третьої особи — ОСОБА_2 . Визнання недійсним первісного договору не тягне автоматичного повернення майна у власність громади, не породжує реальних правових наслідків для фактичного володільця майна та не забезпечує досягнення мети захисту права власності. За таких умов належним способом захисту є саме віндикаційна вимога, а не оспорювання виконаного правочину між попередніми власниками.
Оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів доходить висновку, що відсутні правові підстави для витребування спірного майна у ОСОБА_2 .
Матеріали справи свідчать, що Полякова І.Б. є добросовісним набувачем, який набув право власності на спірне майно на підставі оплатного правочину, покладаючись на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відсутності будь-яких обтяжень, заборон або судових спорів щодо цього майна. Прокурором не доведено, що відповідач 4 знала або могла знати про можливі порушення, допущені на попередніх етапах відчуження майна, а також не встановлено узгодженості чи взаємозалежності дій між попереднім та кінцевим набувачами.
За таких умов, доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, що є підставою для її задоволення, скасування рішення Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 у справі №922/5247/21 в частині визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Кичею Борисом Михайловичем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 191; витребування у ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , код ІН НОМЕР_2 ) нежитлові приміщення підвалу №13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м., житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 . 
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України 
Керуючись статтями 269, п.2 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи Кичі Бориса Михайловича задовольнити.
Рішення Господарського суду Харківської області від 24.01.2023 у справі №922/5247/21 скасувати в частині визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку до рішення 18 сесії ХМР 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.07.2018 №5607-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Кичею Борисом Михайловичем (код РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 191; витребування у ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , код ІН НОМЕР_2 ) нежитлові приміщення підвалу №13-:-17, загальною площею 52,3 кв.м., житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 . 
Ухвалити нове рішення, яким у цій частині відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, код ЄДРПОУ 02910108) на користь Фізичної особи Кичі Бориса Михайловича ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_1 ) 8 172,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повна постанова складена 05.03.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук 

Суддя В.С. Хачатрян