ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 березня 2026 року

м. Київ
справа № 216/461/24
провадження № 61-703св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -    ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша криворізька державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяна Миколи Степановича, на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Стартановича Д. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Усерпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша криворізька державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на спадкове майно.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після його смерті було відкрито спадкову справу і державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину її матері ОСОБА_5 та сестрі ОСОБА_6 по 1/4 частини на будинок на  АДРЕСА_1 .
Крім того, за ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/2 частину зазначеного будинку як на спільне майно подружжя.
Вважає такий розподіл спадкового майна неправомірним, оскільки вона також прийняла спадщину, що підтверджується копією будинкової книги із зазначенням її місця реєстрації у будинку, а тому кожному спадкоємцю має належати по 1/3 частини спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Зазначене вплинуло на подальше оформлення та розподіл спадщини між нею та ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки спадковий будинок поділився з 3/4 частини будинку, а не 1/1 частини. Відповідно, було невірно видано і свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі викладеного, збільшивши позовні вимоги (заява представника позивачки від 27 травня 2024 року) та керуючись положеннями статей 328, 344 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку спадкового майна, що складалася з 1/2 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 .
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року замінено первісного відповідача у справі - Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, належним відповідачем -   ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала суду належні і допустимі докази того, що вона прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також пропустила строк звернення до суду з цим позовом, не надала заяви та доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Касьяна М. С., залишено без задоволення. Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 червня 2025 року змінено у частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , викладено їх у редакції цієї постанови. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що    ОСОБА_1 не вчинила жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини після смерті батька   ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,атому вона вважається такою, що відмовилася від спадщини.
З огляду на це, підстави для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, що видані після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також для перерозподілу спадщини, - відсутні, тобто позов є необґрунтованим.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак з інших підстав, а тому рішення суду першої інстанції в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові відповідно до пункту 4 частини першої статті статті 376 ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
15 січня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» представник  ОСОБА_1 - адвокат Касьян М. С., подав касаційну скаргу на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року поновлено представникові   ОСОБА_1 - адвокату Касьяну М. С., строк на касаційне оскарження судових рішень, касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Вимоги ухвали Верховного Суду від 02 грудня 2025 року виконано.
У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 21 січня 2026 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу № 216/461/24.
12 березня 2026 року матеріали цивільної справи № 216/461/24 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Касьян М. С., просить рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від: 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17, 11 вересня 2020 року у справі № 348/618/15, 25 листопада 2020 року у справі № 631/1153/13, 05 березня 2021 року у справі № 585/2993/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник указує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що на момент смерті    ОСОБА_4 позивачка проживала за однією з ним адресою, була там зареєстрована, що підтверджується записом у будинковій книзі (копія долучена до матеріалів справи), а тому відповідно до положень статті 549 ЦК України 1963 рокуфактично вступила у володіння спадковим майном і отже, прийняла спадщину. Між    ОСОБА_6 та   ОСОБА_1 ніколи не існувало спору щодо житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , оскільки була домовленість, що кожна з них має по 1/2 частині, і у випадку відчуження майна кожна отримає половину вартості будинку. Спір виник між позивачкою та відповідачем лише після 26червня 2023 року, коли   ОСОБА_2 повідомив їй, що не визнає попередньої домовленості своєї матері про рівний розподіл часток будинку.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, довідка житлово експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.
Враховуючи, що в матеріалах справи є копія будинкової книги, де міститься запис про те, що позивач була зареєстрована в спадковому будинку в період шести місяців після смерті ОСОБА_4 , у тому числі з 11 лютого 1983 року до 11 серпня 1983 року, факт придбання спадщини було доведено належними на допустими доказами.
Суд апеляційної інстанції без жодного обгрунтування відхилив ці докази.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги правові позиції Верховного Суду, сформульовані у подібних правовідносинах, щодо застосування положень статей 524, 529, 548, 549, 554 ЦК України 1963 року.
Відзиви на касаційну скаргу від відповідача та третьої особи до суду не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , сестрою  ОСОБА_6 .
Після смерті  ОСОБА_4 відкрилася спадщина на майно, що складалося із домоволодіння за адресою:       АДРЕСА_1 .
Спадкову справу після смерті ОСОБА_4 заведено в Першій Криворізькій державній нотаріальній конторі, згідно з матеріалами якої спадщину прийняли ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_6 (дочка).
25 серпня 1990 року державний нотаріус видав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частини спірного будинку кожній. Крім того ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку як на частину спільного майна подружжя, у результаті чого ОСОБА_5 стала власником 3/4 частини будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 були спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 як дочки спадкодавця, прийняли спадщину, звернувшись до Першої криворізької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини від 30 серпня 2006 року.
24 березня 2007 року на ім`я   ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна    ОСОБА_5 , яке складається з права на 3/4 частки цеглового житлового будинку А-1, житловою площею 29,8 кв. м, загальною площею 43,3 кв. м зі спорудами: цеглова літня кухня Б, цегловий сарай Г, шлакоблоковий гараж Е, дерев`яна вбиральня Д, огорожа № 1-3, вимощення ІІ, водоколонка І, що знаходиться на         АДРЕСА_1 .
Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 квітня 2007 року   ОСОБА_1 є власником 3/8 частки житлового будинку з господарськими спорудами за адресою:     АДРЕСА_1 .    ОСОБА_6 на праві власності належить 5/8 часток вказаного житлового будинку з господарськими спорудами.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла.
Спадкомцем першої черги спадкування за законом після смерті       ОСОБА_6 є її син   ОСОБА_2 , який 29 грудня 2023 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке складалося з 5/8 частки житлового будинку з господарськими спорудами за адресою:     АДРЕСА_1 .
07 жовтня 2024 року та 20 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяви про застосування строків позовної давності у справі (а.с. 195, 209-210).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Предметом позову у цій справі є вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 на належну ОСОБА_4 частку у праві власності на будинок на  АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини цього будинку.
Відповідно до статті 1301 ЦК Українисвідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
З урахуванням того, що позовні вимоги стосуються у тому числі спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до спірних правовідносин у вказаній частині підлягають застосуванню положення ЦК України 1963 року.
Згідно з статтею 529 ЦК України 1963 року (тут і далі у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Відповідно до частини першої статті 548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
У частині першій та другій статті 549 ЦК України 1963 року передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК України 1963 року вказує на те, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від: 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17, 11 вересня 2020 року у справі № 348/618/15, 25 листопада 2020 року у справі № 631/1153/13, 05 березня 2021 року у справі № 585/2993/17, про застосування статей 549, 554 ЦК України 1963 року.
У постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 305/235/17 та від 03 листопада 2021 року в справі № 452/938/18 вказано, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
У постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц та від 05 березня 2021 року в справі № 585/2993/17 зазначено, що згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК України 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК України 1963 року вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. 
У справі № 348/618/15-ц, встановивши, що позивач у строк, передбачений законом, не подавав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він протягом шести місяців після смерті батька вступив в управління чи володіння спадковим майном, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів порушення його прав чи інтересів оспорюваними ним рішеннями сільської ради, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та державний актом, які видані на ім`я його матері, у зв`язку з чим у позові було відмовлено.
У постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 631/1153/13-ц Верховний Суд констатував, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.
У постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 747/467/18 та від 30 січня 2023 року в справі № 463/9696/20 зазначено, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, необхідно розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року в справі № 333/537/13 зазначено, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій у визначений законом строк.
У постанові від 28 вересня 2023 року в справі № 753/22860/17 Верховний Суд зазначив, що прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.
Колегія суддів вважає, що у справі, яка є предметом касаційного розгляду, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать вказаним вище висновкам Верховного Суду, з огляду на таке.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 було заведено спадкову справу в Першій Криворізькій державній нотаріальній конторі.
З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 .
У заяві ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, яка складена державним нотаріусом, зазначено про відсутність інших спадкоємців, передбачених статтею 529 ЦК України 1963 року, про що нотаріусу надано необхідні документи.
Нотаріусом було перевірено особи спадкоємців та їх реєстрацію в спадковому будинку.
Також у вказаній заяві ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, складеній державним нотаріусом, зазначено, що місце відкриття спадщини перевірено за будинковою книгою, яка містить відмітку про прописку спадкодавця ОСОБА_4 з 5.02.72 року, де він проживав до своєї смерті.
Отже, державним нотаріусом враховані відомості щодо кола спадкоємців та осіб, зареєстрованих у спірному будинку на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 
25 серпня 1990 року державним нотаріусом видано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на належну ОСОБА_4 1/2 частини спірного будинку - на 1/4 частини будинку кожній. Крім того, ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку як на частину спільного майна подружжя.
У матеріалах спадкової справи відсутні відомості про те, що у встановлений статтею 549 ЦК України 1963 року шестимісячний строк з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або видачу свідоцтва про спадщину.
ОСОБА_1 посилається на те, що на час смерті свого батька ОСОБА_4 вона проживала разом з ним за однією адресою, була там зареєстрована, що підтверджується записом у будинковій книзі, та відповідно до статті 549 ЦК України 1963 року фактично вступила у володіння спадковим майном, а отже, прийняла спадщину.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на таке.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі дії спадкоємця щодо управління, розпорядження і користування цим майном, підтриманню його в належному стані тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.
За фактичних обставин цієї справи, враховуючи матеріали спадкової справи, сама по собі відмітка в будинковій книзі беззастережно не вказує про те, що спадкоємець фактично вступив у володіння або управління спадковим майном.
Інших належних, допустимих та достатніх доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, позивачка суду не надала. 
Встановивши, що ОСОБА_1 не вчинила жодних дій, що свідчать про прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виснував, що у розумінні положень статті 553 ЦК України 1963 року вона вважається такою, що відмовилася від спадщини.
Отже, спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_5 та дочка - ОСОБА_6 , впродовж визначеного законом строку прийняли спадщину на належну ОСОБА_4 1/2 частини спірного будинку - на 1/4 частини будинку кожній. При цьому, враховуючи частку у праві спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_5 стала власником 3/4 частини будинку. 
Враховуючи це, підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , відсутні у зв`язку з необґрунтованістю доводів позивачки.
Щодо визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , а також про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини будинку на АДРЕСА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла  ОСОБА_5 . За життя вона заповіт не складала.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За змістом положень частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 були її дочки: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які прийняли спадщину, звернувшись до державного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.
30 серпня 2006 року спадкоємці ОСОБА_6 та ОСОБА_1 подали нотаріусу заяви про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом, в яких, у тому числі і позивачка, зазначили, що до складу спадщини входить 3/4 частини спірного будинку.
24 березня 2007 року на ім`я     ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна    ОСОБА_5 , яке складається з праваостанньоїна 3/4 частки цеглового житлового будинку з господарськими спорудами на         АДРЕСА_1 . Тобто позивачка успадкувала 3/8 частки у праві власності на будинок.
ОСОБА_1 не оскаржувала видані їм з ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом, посилаючись на наявність з останньою усної домовленості про фактичний розподіл майна, а саме по 1/2 частки у праві власності на будинок.
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно відхилив зазначені доводи позивачки, оскільки на підтвердження такої домовленості про поділ спадкового майна та водночас на спростування визначених нотаріусом у свідоцтвах часткок спадкового майна, які належать ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (3/8 та 5/8 відповідно), позивачка не надала суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів.
Відповідно до частин другої та третьої статті 1267 ЦК України спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом.
Крім того, спадкоємці можуть укласти нотаріально посвідчений договір про поділ спадкового майна, який повинен укладатися до видачі свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємці визначають конкретне майно, яке може відповідати їхнім часткам у спадщині. Після підписання правочину нотаріус видає спадкоємцям свідоцтво про право на спадщину, з урахуванням домовленостей між ними.
За життя ОСОБА_6 та до моменту видачі свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_1 не була позбавлена можливості ініціювати питання поділу спадкового майна, з укладенням нотаріально посвідченого договору, враховуючи, що їй було відомо про зменшення її частки унаслідок прийняття спадщини лише після матері, тоді як ОСОБА_6 прийняла спадщину після обох батьків.
До моменту видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, в якому   ОСОБА_1 фактично погодилася з часткою матері (3/4), вона могла передбачити настання для себе негативних правових наслідків у вигляді зменшення частки у спадковому майні порівно з тим, якби вона спадкувала після смерті обох батьків.
Натомість вона звернулася до суду з указаним позовом після смерті ОСОБА_6 та після спадкування належної їй ( ОСОБА_6 ) частини будинку її сином - ОСОБА_2 , мотивуючи свої вимоги невизнаннямвідповідачем попередньої домовленості своєї матері про рівний розподіл часток будинку.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що подальшими діями будь-яких осіб, щодо такої спадщини, права позивачки ніяким чином не порушуються, оскільки не довівши належними та допустимими доказами факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та не заперечуючи проти спадкування іншими спадкоємцями (  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) належного ОСОБА_4 майна, а також не заперечуючи проти розміру успадкованих ними часток, ОСОБА_1 фактично вчинила дії, спрямовані на визнання правомірності поділу спадкового майна належного спочаткуОСОБА_4 , а надалі -   ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Таким чином, суди правильно виходили з необгрунтованості позовних вимог       ОСОБА_1 .
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що «сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».
Оскільки недоведення ОСОБА_1 наявності у неї порушеного права є окремою достатньою підставою до відмови в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції правомірно змінив рішення місцевого суду щодо мотивів одночасної відмови у позові як з підставі необґрунтованості позову, так і з підстав спливу строку позовної давності.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судами обставини по суті спору та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суди правильно застосували норми матеріального права в частині вирішення спору по суті та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень. Суди зробили обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами. 
Посилання заявниці на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судів, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяна Миколи Степановича, залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2025 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник