КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 760/1211725/25  Головуючий у суді першої інстанції - Аксьонова Н.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4393/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуУстанови «28 Управління Начальника Робіт» на ухвалу Солом`янського районного суду Київської області від 24 жовтня 2025 року цивільній справі за скаргою Установи «28 Управління Начальника Робіт» на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Лебедєвої Людмили Юріївни, стягувач - ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Представник скаржника Установи «28 Управління Начальника Робіт» - адвокат Кириленко О.М. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лебедєвої Л.Ю., стягувач - ОСОБА_1 , в якій просить визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Лебедєвої Л.Ю., яка полягає у неповерненні вилученого транспортного засобу марки Subaru Forester, д.н.з. НОМЕР_1 .
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що головним державним виконавцем в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 було здійснено дії щодо опису, арешту та вилучення майна, яке належить Установі МОУ «28 УНР», яке перебувало у користуванні ДП МОУ «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС», а саме транспортного засобу марки SUBARU FORESTER, д.н.з. НОМЕР_1 .
В подальшому 04 квітня 2025 року скаржником засобами поштового електронного зв`язку було подано заяву щодо повернення вилученого майна та приведення дій державного виконавця відповідність до положень чинного законодавства, яка була зареєстрована службою діловодства 07 квітня 2025 року.
За результатами розгляду вказаної заяви державним виконавцем 17 квітня 2025 року було прийнято рішення щодо відмови у задоволенні заяви скаржника та вчинено протиправну бездіяльність, як полягає у неповерненні вилученого транспортного засобу.
Звернувшись до суду із даною скаргою, заявник просив визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Лебедєвої Л.Ю., яка полягає у неповерненні вилученого транспортного засобу марки SUBARU FORESTER, д.н.з. НОМЕР_1 , зазначаючи при цьому, що вказаний транспортний засіб не може бути примусово реалізований, у зв`язку з чим майно підлягає негайному поверненню його законному володільцю, тобто Установі «28 УНА».
Ухвалою Солом`янського районного суду Київської області від 24 жовтня 2025 року у задоволенні скарги відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, скаржник Установа МОУ «28 УНР» подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
Вказує, що транспортний засіб SUBARU FORESTER ДНЗ НОМЕР_1 в силу положень Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», не може бути примусово реалізований, у зв`язку з чим вказане майно підлягає негайному поверненню його законному володільцю, тобто Установі МОУ «28 УНР»
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що постановою головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лебедєвою Л.Ю. від 24 лютого 2025 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №752/6654/23, виданого 13 лютого 2025 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.08.2019 року по 17.02.2021 року в розмірі 285 002,028 грн, а також середнього заробітку за затримку виконання рішень за період з 18.02.2021 по 12.10.2014 в сумі 119 303,28 грн, а всього 404 305,56 грн.
24 лютого 2025 року головним державним виконавцем Лебедєвою Л.Ю. винесено постанову про арешт коштів боржника.
20 березня 2025 року головним державним виконавцем Лебедєвою Л.Ю. винесено постанову про розшук майна боржника, в тому числі автомобіля SUBARU FORESTER, р.н. НОМЕР_1 .
Постановою від 20 березня 2025 року головним державним виконавцем Солом`янського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Туром А.О. описано та арештовано майно боржника, а саме: автомобіль SUBARU FORESTER, 2003 року випуску, зеленого кольору, номерний знак НОМЕР_1 .
20 березня 2025 року автомобіль SUBARU FORESTER, 2003 року випуску, зеленого кольору, номерний знак НОМЕР_1 згідно з актом приймання передавання майна на відповідальне зберігання від 20 березня 2025 року передано Державному підприємству «СЕТАМ».
07 квітня 2025 року представник Установи «28 Управління Начальника Робіт» - адвокат Кириленко О.М. подав до Солом`янського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву, в якій просив невідкладно вчинити всі необхідні процесуальні дії щодо повернення транспортного засобу законному володільцю, а також приведення дій державного виконавця у відповідність до положень чинного законодавства, покликаючись на те, що автомобіль не може бути примусово вилучений та реалізований.
Листом головного державного виконавця Солом`янського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лебедєвої Л.Ю. №69660 від 17 квітня 2025 року Установу «28 Управління Начальника Робіт» було повідомлено, що у разі надання підтвердження про включення Установи «28 Управління Начальника Робіт» до переліку підприємств оборонно-промислового комплексу подальші дії будуть організовані відповідно до вимог закону.
Звернувшись до суду із даною скаргою, заявник просив визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Лебедєвої Л.Ю. щодо неповернення вилученого транспортного засобу, посилаючись на те, що вказаний автомобіль має статус державного (військового) майна, оскільки фактично закріплений на праві повного господарського відання за Установою та підпадає під положення Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».
Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з ч. 1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частинами 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний:1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки; 6) невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після одержання відповідного звернення від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, cтвореного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", вчинити дії щодо зняття арешту з майна, щодо якого було здійснено заходи із заміни майна, передбачені статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
Згідно п.6, 7 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:
- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;
- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; (пункти 6,7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з положеннями ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений виконавцем, але не раніше ніж через п`ять робочих днів після накладення арешту. Продукти та інші речі, що швидко псуються, вилучаються і передаються для продажу негайно після накладення арешту (частина 7 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
Нормами частини 1 статті 58 вказаного Закону передбачено, що майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмійстатті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, згідно положень ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;
10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Звернувшись до суду з даною скаргою, скаржник просив визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Лебедєвої Л.Ю., яка полягає у неповерненні вилученого транспортного засобу марки SUBARU FORESTER, д.н.з. НОМЕР_1 , зазначаючи при цьому, що вказаний транспортний засіб не може бути примусово реалізований, у зв`язку з чим майно підлягає негайному поверненню його законному володільцю, тобто Установі «28 УНА».
Разом з тим представником скаржника не зазначено, яка саме норма закону порушена виконавцем.
У заяві від 07 квітня 2025 року, надісланій на адресу Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), адвокат Кириленко О., в інтересах Установи «28 УНР», просив невідкладно вчинити всі необхідні процесуальні дії щодо повернення ТЗ законному володільцю, а також привести дії державного виконавця у відповідність до положень чинного законодавства, однак не зазначив, на якій правовій підставі автомобіль підлягає поверненню Установі «28 УНА», адже арешт на майно не скасований, а автомобіль передано на зберігання ДК «Сетам».
Отже, за наявності не скасованого арешту та опису транспортного засобу у державного виконавця були відсутні підстави для повернення транспортного засобу боржнику.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що боржник не звертався із заявою про зняття арешту майна ані до суду, ані до начальника Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в порядку ч.3 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
Також судом не встановлено підстав для зняття арешту з майна державним виконавцем у порядку ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
Частиною 3 статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Зважаючи на те, що суд не встановив порушень закону у діях державного виконавця щодо неповернення вилученого транспортного засобу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги Установи «28 Управління Начальника Робіт».
Доводи апеляційної скарги про те, що транспортний засіб SUBARU FORESTER ДНЗ НОМЕР_1 в силу положень Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», не може бути примусово реалізований, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки законом не передбачено можливості повернення майна, на яке накладено арешт, без зняття чи скасування арешту.
Отже, доводи апеляційної скарги повторюють доводи скарги, поданої до суду першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду, та фактично зводяться до незгоди скаржниці з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається скаржниця у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду. 
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Установи «28 Управління Начальника Робіт» залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду Київської області від 24 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 20 квітня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома