ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 621/2029/24
провадження № 22-ц/818/353/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Державна казначейська служба України, Харківська обласна прокуратура,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року у складі судді Вельможної І.В.,
УСТАНОВИВ:
У червні 2024 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - 800 000,00 грн та 300 000,00 грн. витрат сплачених позивачем на правову (правничу) допомогу у кримінальному провадженні.
Позов мотивований тим, у період прокуратури з 10.07.2017 по 08.08.2023 він незаконно перебував під слідством та судом. перебував За результатом розгляду кримінальної справи № 621/16/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим. Внаслідок висунутого ОСОБА_1 безпідставного обвинувачення та тривалого перебування під слідством і судом, виходячи із ступеня та характеру завданих ОСОБА_1 моральних страждань, з додержанням принципів поміркованості, розумності та справедливості, йому була завдана моральна шкода яку позивач оцінює в розмірі 800 000 грн. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що при розгляді вказаної кримінальної справи в судах першої та апеляційної інстанцій він поніс витрати на правову допомогу в сумі 300 000,00, а тому вказана сума відповідно до вимог закону підлягає стягненню з відповідачів. 
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 552 832 грн 00 коп.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 230 000 грн понесених витрат на правову (правничу) допомогу.
Рішення мотивоване тим, що позивач довів своє право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом в період з 10.07.2017 по 08.08.2023. Оскільки, мінімальна заробітна плата з квітня 2024 року складає 8000, тому відшкодування за 68 місяців складає (8 000 грн х 68 місяців ) 544 000 грн. Відшкодування за 23 дні складає 8 832 грн, оскільки виходячи з положення Кодексу законів про працю в України (статті 50 Кодексу) - нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. З урахуванням загальноприйнятого робочого дня 8 годин, заробітна плата за один робочий день складає 384 (8 год. х 48 грн ), тому 23 дні х 384 грн = 8 832 грн. Таким чином, сума моральної шкоди яка підлягає до стягнення ОСОБА_1 складає 552 832 грн 00 коп. З урахуванням наданих суду доказів на підтвердження понесення витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу під час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відшкодування витрат, сплачених позивачем у зв`язку з наданням юридичної допомоги в межах суми 230 000 грн.
Не погодившись з рішенням суду Кравченко А.І., який діє в інтересах Харківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди зменшивши його до 109600 грн. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не повно встановлені обставини у справі та ухвалене необґрунтоване рішення. Рішення суду ухвалено 27.03.2025, відтак суд вірно послався на Закон України «Про державний бюджет України на 2025 рік», однак не врахував, що ст. 8 вказаного Закону визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600 грн. Тому розмір відшкодування моральної шкоди повинно становити 111587,09 грн. Також, під час розрахунку відшкодування моральної шкоди за 23 дні, суд помилково виходив з положень ст. 50 КЗпП, зазначивши що для розрахунку відшкодування моральної шкоди за один день перебування особи під слідством та судом заробітна плата за один робочий день не застосовується. Доказів щодо документального підтвердження витрат на правову допомогу, розрахунку таких витрат, переліку, а головне документального підтвердження здійснення оплати цих послуг позивачем не надано.
26.08.2025 ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Посилався на те, що суд повно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи скарги викладених судом висновків не спростовують. Зазначив, що вимоги відповідча щодо зменшення розміру моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права та суперечать сталій практиці Верховного Суду. Обґрунтованість та співмірність витрат на правову допомогу зі складністю справи підтверджується Актом приймання-передачі наданих послуг від 08.08.2023, підписаним сторонами без зауважень. 
Заслухавши головуючого суддю, пояснення представника апелянта, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 10.07.2017 до Єдиного державного реєстру досудових розслідування внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження № 42017220000000720).
22.03.2023 Першим заступником керівника Харківської обласної прокуратури В. Лимар затверджено обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 42017220000000720 від 10.07.2017 обвинувачується за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (а. с. 36 - 42).
Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 23.05.2023 по справі № 621/16/18, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України та виправдано у зв`язку з недоведеністю у його діянні складу цього кримінального правопорушення (а. с. 9 - 26).
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.08.2023 залишено без змін виправдувальний вирок Зміївського районного суду Харківської області від 23.05.2023 по справі щодо ОСОБА_1 , який обвинувачувався за частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України та виправданий судом на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України, тобто у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення (а. с. 27 - 35).
Обставини щодо кримінального провадження відносно позивача, учасниками справи не оспорюються, як і не оспорюється його право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із постановленням щодо нього виправдувального вироку суду.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР ( в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин ( надалі Закон 266/94-ВР)) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону №№ 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №12015270170000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав Верховний Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17».
Судом встановлено, що 10.07.2017 до Єдиного державного реєстру досудових розслідування внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження № 42017220000000720).
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.08.2023 залишено без змін виправдувальний вирок Зміївського районного суду Харківської області від 23.05.2023 по справі щодо ОСОБА_1 , який обвинувачувався за частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України та виправданий судом на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України, тобто у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
З наведеного вбачається, що суд правомірно обраховував строк перебування позивача під слідством та судом з 10.07.2017 по 08.08.2023 та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди і право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок незаконного перебування під слідством та судом в силу прямої вказівки Закону № 266/94-ВР.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Таким чином мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, гарантований державою, не є граничним.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000,00 грн.
Відповідно до вимог Закону № 266/94-ВР та усталеної судової практики розмір моральної шкоди необхідно обраховувати з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи в суді, тому суд правомірно врахували мінімальний розмір заробітної плати, встановлений з 01 січня 2025 року Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік».
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 06 травня 2025 року у справі № 689/1771/23 (провадження № 61-4541св24від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й багатьох інших.
Доводи апеляційної скарги про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами ст. 13 Закону № 266/94-ВР
Законом № 266/94-ВР не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, Закон № 266/94-ВР є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.
Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 № 166/789/24. 
Суд першої інстанції, всебічно та об`єктивно дослідивши обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, врахувавши понесені позивачем моральні страждання протягом 68 місяців і 23 дні, упродовж яких було обмежено його право на вільне пересування, завдані йому репутаційні втрати, перебування під слідством і судом упродовж тривалого часу, глибину та тривалість душевних і психічних переживань, неможливість повної самореалізації, утрудненість у відновленні немайнових втрат, а також тяжкість вимушених змін у його особистому та суспільному житті. 

Враховуючи, що з 17.10.2017 - 08.08.2023 складає 68 (шістдесят вісім) місяців та 23 (двадцять три) дні. 
Тому, визначаючи розмір стягнення за період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 68 (шістдесят вісім місяців) суд здійснив правильний розрахунок виходячи з мінімального розміру заробітної плати 8000, 00 грн за кожен місяць перебування під слідством і судом, що становить 544 000,00 грн (8000,00 грн х 68 місяців).
Проте, визначаючи розмір стягнення за період перебування позивача під слідством та судом за 23 (двадцять три дні) суд помилково застосував положення Кодексу законів про працю в України, оскільки при визначені розміру відшкодування моральної шкоди за один день перебування особи під слідством і судом заробітна плата за один робочий день не застосовується. Тому за 23 дні підлягає стягненню 5 935,48 грн ((8000:31)*23), розраховані виходячи із встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати за один місяць. 
Таким чином, розмір моральної шкоди, що завдана ОСОБА_1 внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності дорівнює 549 935, 48 грн.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу судова колегія зазначає наступне.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем до суду надано: договір про надання правової допомоги №17/11-1 від 17.11.2022 (а.с. 43); додаток № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 17/11-1 від 17.11.2022, в якому визначений перелік послуг наданий адвокатом вартість яких складає 55 600 грн, та зазначено, що в разі виправдувального вироку гонорар складає 30 000,00грн (а.с. 46); додаток № 2 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 17/11-1 від 08.08.2023 в якому визначений перелік послуг наданий адвокатом вартість яких складає 50 000 грн, та зазначено, що в разі виправдувального вироку гонорар складає 40 000,00грн (а.с. 47) ; акт приймання - передачі наданих послуг до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 17/11-1 від 17.11.2022 з переліком наданих послуг та зазначенням, що сторони погодили вартість послуг, яка складає 230 000 грн (а.с. 48) ; звіт про надання послуг Адвокатським об`єднанням "ГРАДІУМ" за договором № 17/11-1 про надання правової допомоги від 17.11.2022 з переліком наданих адвокатом послуг, усього витрачено часу-55 годин (а.с. 50).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Згідно з положеннями статей 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
У статті 3 Закону № 266/94 зазначено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Положення КПК України визначають кримінальне провадження та кримінальну справу як аналогічні, тотожні поняття.
Частиною шостою статті 9 КПК України передбачено, що
у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або
неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на захист (пункт 13 частини першої статті 7 КПК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 20 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 46 КПК України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених статтею50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду. Захисник має право брати участь у проведенні допиту та інших процесуальних діях, що проводяться за участю підозрюваного, обвинуваченого, до першого допиту підозрюваного мати з ним зустріч без дозволу слідчого, прокурора, суду,
а після першого допиту – мати такі зустрічі без обмеження в часі та кількості у робочі, вихідні, святкові, неробочі дні.
Права підозрюваного, обвинуваченого, яким відповідно користується захисник, визначенні частиною третьою та четвертою статті 42 КПК України, серед яких:
– на першу вимогу мати захисника і зустріч із ним незалежно від часу в робочі, вихідні, святкові, неробочі дні до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - зустрічі без обмеження в часі та кількості у робочі, вихідні, святкові, неробочі дні; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних діях; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів для оплати такої допомоги;
– давати пояснення, показання з приводу підозри, обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати;
– збирати і подавати слідчому, прокурору, слідчому судді докази;
– брати участь у проведенні процесуальних дій;
– під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносяться до протоколу;
– заявляти клопотання про проведення процесуальних дій, про забезпечення безпеки щодо себе, членів своєї сім`ї, близьких родичів, майна, житла тощо;
– ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 221 цього Кодексу, та вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу;
– одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення;
– оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Обвинувачений також має право, зокрема:
– брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення або вимагати їхнього допиту, а також вимагати виклику і допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення;
– збирати і подавати суду докази;
– висловлювати в судовому засіданні свою думку щодо клопотань інших учасників судового провадження;
– виступати в судових дебатах.
Згідно з частиною першою статті 47 КПК України захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.
Таким чином, положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року
№ 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), зазначено, що «правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати».
Отже, правова допомога має тлумачитися більш ширше та охоплювати будь-яку діяльність, спрямовану на захист особи та реалізацію її прав.
Встановлено, що представником позивача надано належні та допустимі докази, що підтверджують надання позивачу правової допомоги, а саме: договір про надання правової допомоги № 17/11-1 від 17.11.2022; Додаток № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 17/11-1 від 17.11.2022; Додаток № 2 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 17/11-1 від 08.08.2023; Акт приймання - передачі наданих послуг до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 17/11-1 від 17.11.2022; Звіт про надання послуг Адвокатським об`єднанням "ГРАДІУМ" за договором № 17/11-1 про надання правової допомоги від 17.11.2022.
За змістом вищезазначеного договору про надання правової допомоги № 17/11-1 від 17.11.2022 та Додатків № 1 та № 2 до нього правова допомога надавалась у межах кримінальної справи №621/16/18.
Актом приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 17/11-1 від 17.11.2022, містить перелік виконаних адвокатом послуг та засвідчує погодження сторонами їх загальної вартості у зазначеному розмірі.
За таких обставин судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду, що понесені позивачем на оплату наданої йому правничої допомоги у межах кримінальної справи № 621/16/18, підлягають відшкодуванню в розмірі 230 000 грн, 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду – зміні в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по оплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.
Керуючись ст.ст.367,368, 374, 376,381,382-384,389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури – задовольнити частково.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року– змінити в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 549 935 (п`ятсот сорок дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) грн 48 коп.
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:         О.Ю. Тичкова

Судді: О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук