Дата документу 12.03.2026	Справа № 545/3744/23	
  	Провадження № 2/554/461/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2026 року місто Полтава
Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:
головуючого судді - Тімошенко Н.В., 
за участю секретаря судового засідання - Тоцької К.А., 
позивача – ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Новікової-Фесенко М.О., 
представника відповідача - адвоката Ткаченко С.В., 
представників третіх осіб - Ковтонюк Ю.І. - Служби у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району, ОСОБА_2 та Мартиненко А.П. - Служба у справах дітей Полтавської міської ради - правонаступника органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району, Служба у справах дітей Полтавської міської ради (правонаступник органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради), про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, 
та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району, Служба у справах дітей Полтавської міської ради (правонаступник органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради), про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, -
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з первісним позовом, у якому прохав визначити місце проживання його малолітніх дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним за місцем його проживання АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали спільно до вересня 2021 року. Навесні 2022 року відповідачка обманним шляхом, без згоди та відома батька, вивезла спільну доньку ОСОБА_6 за межі України до Італійської Республіки. Син ОСОБА_7 залишився проживати з батьком. Позивач зазначає, що має належні житлові та матеріальні умови для виховання і розвитку дітей у двоповерховому будинку, натомість мати самоусунулася від виховання сина ОСОБА_8 понад три роки не спілкується з ним, не відвідує його, не вітає зі святами, а також перешкоджає батькові у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 , відмовляючись привезти її в Україну навіть за рахунок батька. 
Позивач вживав заходів для повернення доньки через процедури Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, проте отримав відмову суду м. Катандзаро (Республіка Італія).
Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області Харабадзе К.Ш. від 30 листопада 2023 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 передана за підсудністю до Октябрського (нині – Шевченківського) районного суду міста Полтави.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 03.01.2024 року розподілена на суддю Тімошенко Н.В.
Ухвалою судді Октябрського (нині – Шевченківського) районного суду міста Полтави Тімошенко Н.В. від 08.01.2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 прийнято до провадження суду в порядку загального провадження.
У лютому 2024 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов, у якому прохає визначити місце проживання обох малолітніх дітей разом з нею. 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у вересні 2021 року вона виїхала з дітьми до м.Полтави, у зв`язку з погіршенням особистих стосунків з позивачем. У березні 2022 року, рятуючи доньку від війни, вона виїхала з нею до Італійської Республіки, де донька ОСОБА_6 адаптувалася, відвідує дошкільний заклад, має медичне страхування та постійне житло, а сама відповідачка є працевлаштованою. 
Відповідачка вважає, що повернення доньки в Україну під час активних воєнних дій суперечить інтересам безпеки дитини. Оскільки розлучення брата і сестри є негативним фактором для їхнього розвитку, вона просить визначити місце проживання сина ОСОБА_7 також із нею в Італії.
Ухвалою Октябрського (нині – Шевченківського) районного суду міста Полтави від 09.12.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , в особі адвоката Ткаченко Світлани Василівни про визначення місця проживання дітей разом з матерю.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 13 травня 2025 року витребувано висновки у органів опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради та виконавчого комітету Щербанівської сільської ради щодо визначення місця проживання дітей.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 27 серпня 2025 року закрито підготовче судове засідання.
На виконання ухвали суду надані висновки щодо визначення місця проживання дитини, зокрема Рішення виконавчого комітету Щербанівської сільської ради щодо визначення місця проживання дітей № 67 від 02 вересня 2025 року про затвердження Висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_1 . 
У судовому засіданні позивач та його представник позивача адвокат Новікова-Фесенко М.О. первісний позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити. 
Наголосила, що матір понад три роки не з`являлася в Україні, не цікавиться сином, а розлучення дітей суперечить їхнім інтересам. 
Представник відповідача адвокат Ткаченко С.В. зустрічний позов підтримала, проти первісного заперечувала. Зазначила, що дитина в Італії повністю соціалізувалася, що підтверджено рішенням суду м. Катандзаро, і об`єднання дітей має відбутися за місцем проживання матері в безпечній країні. 
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Щербанівської сільської ради Ковтонюк Ю.І. - первісний позов підтримала, просила визначити місце проживання обох дітей з батьком. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Полтавської міської ради - зазначила, що орган опіки не мав можливості надати повний висновок через перебування матері з донькою за кордоном.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та письмові докази, встановив наступне.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.
Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України).
Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини.
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.
Крім того, за положеннями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.
Судом встановлено, що сторони є батьками двох малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони перебували у незареєстрованому шлюбі у фактичних шлюбних відносинах до вересня 2021 року, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.
У вересні 2021 року Мати забрала дітей та переїхала за адресою своєї реєстрації в АДРЕСА_2 . 
Починаючи з кінця лютого - початку березня 2022 року, у зв`язку з початком повномасштабного збройного вторгнення, Мати виїхала з донькою ОСОБА_6 за кордон до Італійської Республіки, де обидві перебувають донині. Син ОСОБА_7 залишився в Україні з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського р-ну від 20.04.2022 р. № 43, затвердженим протоколом комісії з питань захисту прав дитини № 3 від 19.04.2022 р., визначено доцільність проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком - ОСОБА_1 .
Починаючи з 05.05.2022 р. ОСОБА_5 отримала статус тимчасового захисту в Італійській Республіці (Permesso di Soggiorno № I 17779905). Дитина перебуває в Італії на законних підставах, що також підтверджується посвідченням особи від 30.01.2024 р., строком дії до 11.12.2029 р. Донька відвідує дошкільний заклад (attesta від 24.01.2024 р.), є соціально адаптованою, перебуває під медичним наглядом (інформація від педіатра від 02.02.2024 р., поліс медичного страхування Tessera Sanitaria до 31.12.2024 р.), має постійне місце проживання у м. Катандзаро (CITTA DI від 21.12.2023 р.).
Мати офіційно працевлаштована в Італії (трудовий контракт Lettera di від 02.01.2024 р., а також оновлений трудовий контракт від 30.05.2025 р.) та забезпечує матеріальне утримання доньки. Судовим наказом від 05.10.2023 р. у справі № 545/1910/23 зі стягнено з Матері аліменти на утримання сина ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 .
Рішенням Суду у справах неповнолітніх м. Катандзаро (Італія) від 26.03.2024 р. відхилено поданий Батьком запит на репатріацію ОСОБА_5 до України. Зазначене рішення долучено до матеріалів справи у вигляді нотаріально посвідченого перекладу на 16 аркушах.
Висновок органу опіки та піклування - Служби у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради - підтримує визначення місця проживання сина ОСОБА_7 з батьком в Україні.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особиста прихильність дитини до кожного з них; вік дитини; стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно зі статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікованої Україною), в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними або законодавчими органами — першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При вирішенні спорів щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи її сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на її виховання та обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
Зазначений підхід унеможливлює застосування будь-якої автоматичної преференції на користь когось із батьків за ознакою статі.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 14.02.2019 р. у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказав, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування, захист і безпека дитини; (ґ) вразливе становище; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 11.12.2023 р. у справі №607/20787/19 роз`яснила, що факт проживання дитини за кордоном не перешкоджає національним судам України вирішувати спори про визначення місця проживання такої дитини. Крім того, у тій самій постанові зазначено, що в умовах воєнного стану в Україні дитині може бути безпечніше залишатися з матір`ю за межами України.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно з положеннями частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
При вирішенні спорів про визначення місця проживання (фізичну опіку та контроль) підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів тощо; (5) бажання дитини.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місце проживання дітей зареєстроване за адресою батька: АДРЕСА_1 . Сторони припинили спільне проживання восени 2021 року. У березні 2022 року ОСОБА_3 разом із донькою ОСОБА_6 виїхала до Італійської Республіки, де перебуває й на сьогоднішній день. Син ОСОБА_7 залишився проживати з батьком в Україні за місцем реєстрації.
Відповідно до Акта обстеження умов проживання від 16.06.2025 року, за адресою батька у двоповерховому будинку створені всі необхідні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дітей: обладнані окремі кімнати, є місця для сну, навчання та відпочинку, іграшки, книги, одяг. Позивач характеризується виключно позитивно, скарг від сусідів та представників органів влади не надходило.
Для повного та об`єктивного встановлення обставин справи судом допитано в судовому засіданні таких свідків, які пояснили наступне.
Свідок ОСОБА_10 , який сусід позивача, проживає по сусідству з 1997 року, пояснив, що відповідачка під час навчання часто та тривало була відсутня і залишала малолітніх дітей на нього та інших сусідів з раннього ранку до пізнього вечора, незважаючи на матеріальну забезпеченість. Свідок бачив, як восени 2021 року відповідачка забрала дітей і виїхала, однак на момент початку повномасштабного вторгнення у лютому 2022 року, діти знову перебували у дворі позивача та проживали з ним. Свідок також підтвердив, що малолітній ОСОБА_7 дуже важко переживає розлуку з матір`ю та сестрою ОСОБА_6 - при згадці про них у хлопчика виступають сльози.
Свідок ОСОБА_11 , сусідка позивача, охарактеризувала позивача як дуже гарну та відповідальну людину. Підтвердила, що відповідачка систематично була відсутня, перебуваючи на заняттях, і поверталася пізно, тому інколи за дітьми доглядав чоловік свідка. Зазначила, що після від`їзду відповідачки восени 2021 року вже у жовтні-листопаді 2021 року діти знову з`явилися та проживали у будинку батька. У лютому 2022 року, на момент початку повномасштабного вторгнення, обидвоє дітей також перебували у позивача.
Свідок ОСОБА_12 , показала, що з відповідачкою особисто не знайома і жодного разу не бачила її під час своїх візитів до родини ОСОБА_13 . Засвідчила, що на момент початку повномасштабного вторгнення батько з обома дітьми проживали у с. Щербані, оскільки там було облаштоване надійне укриття - підвал. Детально описала обставини незаконного вивезення доньки: відповідачка взяла малолітніх дітей нібито на прогулянку або свято, після чого батько забрав назад сина, а доньку матір без його відома і згоди вивезла за кордон. Підтвердила, що ОСОБА_7 проживає з батьком, відвідує місцевий ліцей та постійно тужить за сестрою.
Свідок ОСОБА_14 , мати позивача, бабуся дітей, пояснила, що активно допомагала синові у догляді та вихованні онуків. Повідомила, що 02.09.2021 р. відповідачка, попередньо відключивши камери спостереження, без жодного попередження забрала речі та виїхала з обома дітьми. Водночас восени 2021 року діти знову проживали у будинку батька - бабуся та дідусь возили їх до дитячих садочків. Підтвердила факт вивезення доньки ОСОБА_6 відповідачкою обманним шляхом - під приводом виходу погуляти та подальше повне зникнення зв`язку. Особливо наголосила, що ОСОБА_7 дуже страждає за сестрою: малює українські прапори, категорично не хоче їхати до Італії і щодня чекає повернення Софії додому.
Свідок ОСОБА_15 , заявлена стороною відповідача, підтвердила факт переїзду матері разом з дітьми до м. Полтави у вересні 2021 року у зв`язку з погіршенням особистих стосунків між сторонами. 
Суд бере до уваги показання цього свідка щодо обставин осені 2021 року, однак зазначає, що вони не спростовують факту, встановленого показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що на момент початку повномасштабного збройного вторгнення, у лютому 2022 року, обидвоє дітей перебували у будинку батька в с. Щербані та проживали разом з ним.
Судом досліджено письмові докази, надані відповідачкою на підтвердження умов проживання в Італії, а саме довідку про тимчасове проживання (PERMESSO DI SOGGIORNO), довідки про відвідування донькою ОСОБА_6 дошкільного закладу, поліс медичного страхування та трудовий контракт матері. 
Зазначені документи підтверджують факт перебування матері з донькою в Республіці Італія, однак самі по собі не є доказом того, що проживання в Італії відповідає найкращим інтересам дитини більшою мірою, ніж проживання з батьком та братом в Україні.
Також судом досліджено рішення суду у справах неповнолітніх м. Катандзаро (Республіка Італія) від 26.03.2024 р., яким відмовлено у задоволенні заяви батька про репатріацію малолітньої ОСОБА_5 до України. 
Суд звертає увагу, що зазначене рішення було ухвалено виключно в межах процедури повернення дитини за правилами Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка передбачає оцінку ризиків негайного переміщення дитини та рівень її адаптації. 
Вказана процедура не є вирішенням сімейного спору по суті щодо визначення постійного місця проживання дитини між батьками. Вирішення цього спору по суті є виключною юрисдикцією судів України, оскільки обидві дитини є громадянами України та до виїзду постійно проживали на її території. 
Рішення іноземного суду у справі про повернення за Гаазькою конвенцією не має преюдиційного або обов`язкового значення для вирішення цього спору і підлягає оцінці як один із доказів у сукупності з іншими матеріалами справи.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі у вихованні дитини та визначення місця її проживання обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Судом детально досліджено надані висновки.
Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради від 02.09.2025 р. № 67. Комісія з питань захисту прав дитини дійшла обґрунтованого висновку про доцільність визначення місця проживання обох малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - разом із батьком ОСОБА_1 . 
Висновок мотивований тим, що за місцем проживання батька с. Щербані, Полтавського району, Полтавської області у двоповерховому будинку створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей: є окремі кімнати, місця для сну та навчання, одяг, іграшки, книги. 
Батько характеризується виключно позитивно з боку сусідів та органів влади, скарг не надходило. Комісія врахувала, що відповідачка навесні 2022 року без відома та згоди батька вивезла доньку за кордон, позбавляючи її можливості спілкування з батьком та рідним братом. 
Факт перетину кордону малолітньою ОСОБА_16 у березні 2022 року підтверджено довідкою Державної прикордонної служби України. Комісія також зафіксувала, що відповідачка жодного разу не приїздила до України після виїзду, батько неодноразово пропонував привезти доньку для побачення з ним та сином і оплатити всі витрати на дорогу, однак отримував відмову, що свідчить про систематичне створення матір`ю перешкод у спілкуванні батька і брата з донькою.
Висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради (правонаступник - Служба у справах дітей Полтавської міської ради) від 08.07.2025 р. № 149. 
Вказаний орган зазначив про неможливість надання повного об`єктивного висновку, пославшись на те, що відповідачка з донькою перебувають за кордоном, а комісія мала змогу поспілкуватися лише з однією стороною - батьком та сином ОСОБА_7 .
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний (дорадчий) характер, не є обов`язковим для суду і підлягає оцінці у сукупності з усіма іншими доказами у справі. 
Суд вважає висновок органу опіки Щербанівської сільської ради від 02.09.2025 р. № 67 повним, всебічним та обґрунтованим, таким, що відображає дійсні обставини справи і відповідає найкращим інтересам обох дітей. 
Водночас неможливість Служби у справах дітей Полтавської міської ради обстежити умови проживання матері та дитини за кордоном не звільняє суд від обов`язку вирішити сімейний спір по суті з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Стаття 9 Конвенції гарантує право дитини на спілкування з обома батьками та забороняє розлучення дитини з батьками всупереч її бажанню.
Відповідно до правових позицій Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 11.12.2023 р. у справі № 607/20787/19, обставина проживання дитини за кордоном не впливає на підсудність та не перешкоджає вирішенню спору про визначення місця проживання судами України. Факт проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення її місця проживання разом з одним із батьків в Україні.
Щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_4 , суд виходить з підстав, що малолітній ОСОБА_7 , 9 років з моменту від`їзду матері постійно та безперервно проживає з батьком у с. Щербані. 
Батько самостійно здійснює його повне утримання та всебічний розвиток, забезпечує відвідування місцевого ліцею, медичне обслуговування та дозвілля. 
Акт обстеження умов проживання від 16.06.2025 р. та висновок органу опіки підтверджують, що батько створив належні умови для виховання і розвитку дитини. 
Натомість відповідачка ОСОБА_3 понад три роки не бере жодної безпосередньої участі у вихованні сина, жодного разу не приїхала до України для зустрічі з ним, не цікавиться його здоров`ям, навчанням та станом. 
Задоволення зустрічних вимог відповідачки про визначення місця проживання ОСОБА_7 з нею в Італії означало б примусове та безпідставне вилучення хлопчика зі стабільного, звичного соціального середовища, розрив його тісного емоційного зв`язку з батьком, зміну школи та кола спілкування. 
Суд вважає беззаперечно доведеним, що найкращим інтересам ОСОБА_7 відповідає визначення місця його проживання разом з батьком.
Щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_5 та недопущення розлучення брата і сестри, суд звертає особливу увагу на недопущення розлучення рідних братів і сестер. 
При вирішенні питання про місце проживання дітей суд повинен уникати їх роз`єднання, оскільки роздільне проживання малолітніх братів і сестер може завдати їм тяжкої психологічної травми. 
Визначаючи питання можливості роздільного проживання дітей, суд зобов`язаний ураховувати емоційний зв`язок між братами і сестрами, ризик психологічної травми, різницю у віці, відчуття єдності сім`ї, географічну віддаленість майбутніх місць проживання та реальну можливість регулярного спілкування. 
Роз`єднання дітей допускається лише за відсутності доказів негативного впливу на їхній психоемоційний стан та за наявності реальної можливості регулярного спілкування.
Матеріалами справи та сукупними показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 доведено, що відповідачка одноосібно, обманним шляхом під приводом виходу на прогулянку, без відома та письмової згоди батька вивезла малолітню доньку за кордон і розлучила рідних брата і сестру. 
Відтоді матір систематично відмовляється від пропозицій батька привезти доньку в Україну, тим самим унеможливлюючи будь-яке особисте спілкування між дітьми. Свідки одностайно підтвердили, що малолітній ОСОБА_7 глибоко та тяжко переживає розлуку з рідною сестрою: при згадці про ОСОБА_6 у нього виступають сльози, хлопчик постійно тужить за сестрою і мріє про її повернення додому. 
Зазначені обставини свідчать про реальну психологічну шкоду, яку вже завдає дитині існуюча розлука.
Проживання обох дітей разом із батьком, який має необхідні житлові, матеріальні та особистісні умови і ресурси, сприятиме відновленню природних родинних зв`язків, гармонійному спільному розвитку брата і сестри та усуненню психологічної травми від розлуки.
Доводи відповідачки про те, що проживання в Італії зумовлено виключно безпековою ситуацією в Україні, суд відхиляє як необґрунтовані. Позивач ОСОБА_1 проживає у Полтавській області, с. Щербані, де не ведуться активні бойові дії, будинок обладнаний надійним укриттям (підвалом), батько є працевлаштованим та має стабільний дохід, що дає змогу забезпечити безпеку та добробут дітей. 
Сам по собі факт воєнного стану в Україні не означає, що перебування дитини виключно в іноземній державі автоматично відповідає її найкращим інтересам. Тимчасовий виїзд одного з батьків з дитиною за кордон під час воєнного стану не може бути використаний як інструмент відчуження другого з батьків, розриву кровних зв`язків між рідними братом та сестрою та набуття переваг у сімейному спорі.
Відповідно до актуальної практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (зокрема, постанови від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 та від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23), суди зобов`язані запобігати штучному ініціюванню спорів про визначення місця проживання дитини, зокрема щодо одноосібного виховання, якщо дійсною метою такого позову є створення умов для звільнення з військової служби або ухилення від мобілізації в особливий період. Використання приватноправового інструментарію сімейних спорів для уникнення виконання конституційного обов`язку є зловживанням процесуальними правами.
Оцінюючи обставини цієї справи у зазначеному контексті, суд вважає за необхідне констатувати таке. 
Під час судового розгляду судом безпосередньо досліджено документи, що підтверджують стан здоров`я позивача ОСОБА_1 та його статус військовозобов`язаного. 
Зокрема, судом досліджено витяги з електронного кабінету військовозобов`язаного застосунок “Резерв+”, реєстр “Оберіг”, якими підтверджено наявність у ОСОБА_1 діючої відстрочки від мобілізації. 
Як встановлено судом з письмових доказів та пояснень позивача, ОСОБА_1 мав законну відстрочку від мобілізації до 03.03.2026 р. як працівник підприємства критичної інфраструктури. Починаючи з березня 2026 року, позивач має відстрочку від призову за станом здоров`я у зв`язку з інвалідністю, встановленою у листопаді 2025 року.
Суд констатує, що наявність у позивача законної та беззаперечної відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, спочатку через бронювання як працівника підприємства критичної інфраструктури, а згодом - через інвалідність, повністю виключає необхідність та доцільність створення ним будь-яких штучних підстав для уникнення виконання військового обов`язку через судове рішення.
Більше того, під час розгляду справи суд пересвідчився у справжності та тривалості сімейного конфлікту між сторонами. 
Спір має виключно приватноправовий, сімейний характер і стосується реального порушення прав батьків та дітей.
Зазначені обставини були безпосередньо з`ясовані головуючим суддею під час розгляду справи, суд пересвідчився, що між сторонами існують дійсні сімейні відносини та конфлікт, який потребує судового вирішення для забезпечення найкращих інтересів дітей, а не для вирішення питань мобілізації.
Таким чином, суд визнає доведеним, що звернення ОСОБА_1 до суду із первісним позовом про визначення місця проживання дітей з батьком має на меті виключно захист прав та найкращих інтересів малолітніх дітей, зокрема збереження єдності брата і сестри та забезпечення їхнього повноцінного розвитку. 
В діях позивача відсутні будь-які ознаки зловживання процесуальними правами з метою ухилення від виконання військового обов`язку.
Зважаючи на викладене, оцінивши всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку - у тому числі переконливі та узгоджені показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , Акт обстеження умов проживання від 16.06.2025 р., обґрунтований висновок органу опіки виконавчого комітету Щербанівської сільської ради від 02.09.2025 р. № 67, врахувавши принцип пріоритету найкращих інтересів дітей, необхідність збереження єдності сім`ї та недопущення психологічно травматичного розлучення рідних брата і сестри, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263–265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 19, 141, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей - задовольнити в повному обсязі.
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Н.В. Тімошенко