Справа № 143/513/25
Провадження № 22-ц/801/252/2026
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол М. П.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
17 лютого 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В., 
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуцола М.П., повний текст якого складено 06 листопада 2025 року, 
у справі №143/513/25
за позовом ОСОБА_2 (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
про стягнення грошових коштів за розпискою, 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025 року ОСОБА_2 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за розпискою, в обґрунтування якого посилався на те, що 07.04.2022 відповідач ОСОБА_1 отримав від нього грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн. Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується власноручно написаною розпискою ОСОБА_1 . 
Відповідно до боргової розписки від 07.04.2022 відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 07.10.2022 року.
Проте у визначений борговою розпискою строк позичальник кошти не повернув, на неодноразові вимоги позивача про повернення боргу не реагував та продовжує ухилятися від виконання зобов`язання.
За вказаних обставин просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 1 000 000 грн, витрати на правову допомогу 25 000 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі в розмірі 10 000 грн. 
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, а також судовий збір у сумі 10 000 (десять тисяч ) грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про відмову в задоволенні вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом не досліджено правової природи боргової розписки, яка була написана ОСОБА_1 з метою отримання коштів для посівної від його партнерів, в тому числі і позивача, як яким вони вели спільний бізнес. Водночас стверджує, що кошти йому не були надані, а тому розписка як і інші документи залишилась у позивача. 
Також на думку апелянта наявна в матеріалах справи розписка не підтверджує факту отримання ним у борг коштів, оскільки з її змісту не можливо встановити особу позикодавця. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу суду позивачем не поданий, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 29 грудня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду. 
В судовому засіданні представник відповідача – адвокат Сидоров О.В. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити. 
Представник позивача – адвокат Шиманська В.В. проти вимог апеляційної скарги заперечила, просила залишити судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки 07.04.2022 ОСОБА_1 взяв в позику 1 000 000 (один мільйон) гривень до 07.10.2022 року.
При цьому судом досліджено наданий стороною позивача оригінал розписки, текст якої є аналогічним тексту копії розписки, яка була долучена до позовної заяви при поданні позову. Судом встановлено, що розписка не містить будь-яких записів, відміток тощо про повне або часткове повернення коштів за цією розпискою.
Доказів погашення боргу в сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень за вказаною борговою розпискою відповідач ОСОБА_1 не надав.
Позиція апеляційного суд у
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Задовольняючи позовні вимог в частині стягнення грошових коштів за договором позики суд першої інстанції виходив з того, що в надій позивачем розписці на підтвердження укладення договору позики наявні усі необхідні складові та елементи, які дають змогу встановити його волю на отримання позики, суму позики та строк її повернення, а відтак прийшов до переконання, що між сторонами виникли правовідносини, які є характерними саме для договору позики. 
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали цивільної справи, дійшла таких висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У частині 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 518/275/18, від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21, від 01 листопада 2023 року у справі № 450/2311/21).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначав, що будь-яких коштів йому передано не було, а розписка була написана ним з метою отримання коштів для використання їх під час ведення спільного із ОСОБА_2 бізнесом. 
Проте колегія суддів відхиляє такі доводи виходячи з наступного.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики, адже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. 
Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22), від 15 лютого 2023 року у справі № 518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21 (провадження № 61-2633св23), від 01 листопада 2023 року у справі № 450/2311/21 (провадження № 61-8363св23)).
У справі яка переглядається встановлено, що зазначена розписка, скріплена підписом ОСОБА_1 , містить вказівку про отримання ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1 000 000 грн у позику, а також встановлено обов`язок відповідача повернути кошти в строк до 7 жовтня 2022 року. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Твердження заявника про те, що зі змісту розписки неможливо ідентифікувати позикодавця також є необґрунтованими, оскільки оригінал цієї розписки знаходиться у позивача, що свідчить, що саме ця особа є позикодавцем. Корім того відповідач і не заперечує сам факт написання цієї розписки. 
Доводи заявника про те, що він не отримав за розпискою грошових коштів є безпідставними, оскільки спростовуються змістом наявної розписки.
Апелянтом не надано належних і допустимих доказів існування між сторонами інших, крім позикових правовідносин, як то договору про спільну діяльність, установчого договору про створення господарського товариства, трудового контракту тощо
Отже відповідач не довів, що між сторонами наявні інші, ніж договір позики, правовідносини, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, з чим погоджується і апеляційний суд.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Щодо судових витрат
По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий       І.М. Стадник 

Судді        Ю.Б. Войтко 

М.В. Матківська