ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/609/26 Справа № 185/2194/25 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -   	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді – доповідача ОСОБА_2 
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
при секретарі ОСОБА_5 

за участю: 
прокурора ОСОБА_6 
обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8 
представника цивільного відповідача
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_9 

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12025041370000125 від 24.01.2025 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ФОП ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 , представника цивільного відповідача ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” — адвоката ОСОБА_11 , прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костянтинівка Донецької області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, вдівця, працюючого водієм ФОП « ОСОБА_13 », раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок в частині призначеного покарання та скасувати додаткову міру покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що позбавлення права керувати транспортними засобами позбавляє ОСОБА_7 можливості в подальшому працювати за спеціальністю і отримувати грошові кошти. Іншої роботи при таких обставинах, в яких опинився ОСОБА_14 як внутрішньо переміщена особа, який втратив нерухоме і рухоме майно, останній не має і за місцем свого тимчасового мешкання після переїзду з місця постійного проживання ОСОБА_7 знайти не зможе.
Зазначає, що фактично позбавлення його права керувати транспортними засобами на строк 3 роки є позбавлення його засобів до існування та проживання, в той час як обвинувачений страждає на гіпертонічну хворобу 2 стадії і потребує постійного лікування, на що необхідні грошові кошти.
Вказує, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 додаткового покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим, не врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення та особу обвинуваченого.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_9 просить оскаржений вирок суду змінити в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 на користь ОСОБА_15 та ОСОБА_16 моральної шкоди.
Просить прийняти нове рішення по справі, яким у задоволенні позову ОСОБА_15 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 , ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення моральної шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення, у задоволені позову ОСОБА_16 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 , ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення моральної шкоди, - відмовити.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказує, що суд першої інстанції не з?ясував, чим підтверджується заподіяння потерпілим моральних чи фізичних страждань, в якій грошовій сумі, якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну йому шкоду та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Зазначає, що ОСОБА_10 є неналежним відповідачем, оскільки обов`язок відшкодування моральної шкоди у даному випадку має бути покладений на водія, діями якого безпосередньо була заподіяна моральна шкода, та страхову компанію. 

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_11 просить оскаржений вирок суду скасувати вирок в частині, що стосується Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», та ухвалити новий вирок, яким у задоволенні позову ОСОБА_15 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ФОП ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди в частині заявлених позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення витрат на сторонній догляд у сумі 6230 гривень та моральну шкоду в сумі 15000.00 гривень відмовити.
У задоволенні позову ОСОБА_16 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ФОП ОСОБА_10 про матеріальної та моральної шкоди в частині заявлених позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» моральну шкоду в сумі 7500.00 гривень — відмовити.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказує, що моральна шкода Страховиком виплачується виключено у разі нанесеня шкоди життю та здоров?ю потерпілому у ДТП.
Зазначає, що у даному випадку, потерпілим (Позивачам) було завдано лишень пошкодження здоров?ю, а тому визначення розміру моральної шкоди мало б відбуватися за ст. 26-1 Закону, тобто у межах 5 % обов?язкового ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, що узгоджується із усталеною практикою суду касаційної інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Просить ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що суд не дав належної оцінки позиції потерпілих щодо призначення міри покарання, не врахував, що останні до теперішнього часу не відновили стан свого здоров?я, а обвинувачений навіть не пропонував їм хоча б якоїсь матеріальної допомоги на лікування. Шкода, спричинена в результаті дорожньо-транспортної події, взагалі ним не відшкодована. Крім того, ОСОБА_7 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, його протиправні дії призвели до тяжких наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілому ОСОБА_16 та тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_15 .
Вказує, що, будучи допитаними в ході судового розгляду, потерпіла ОСОБА_17 та потерпілий ОСОБА_16 пояснили, що обвинувачений ніякої допомоги на лікування не надав, наполягали на призначенні суворого покарання з обов`язковим позбавленням права керування транспортними засобами. 
Наведеного суд першої інстанції повною мірою не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових злочинів за умови застосування до нього заходу примусу, не пов?язаного із реальним відбуттям покарання.
Вважає, що покарання, призначене місцевим судом з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, має ознаки істотної диспропорції, неадекватності між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи. Таким чином, покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК внаслідок його м?якості.

В запереченні на апеляційні скарги потерпіла ОСОБА_15 просить апеляційні скарги представника цивільного відповідача ФОП ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” — адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.098.2025 р. в частині, що стосується вирішення цивільних позовів, залишити без змін.
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_12 в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 задовольнити частково, скасувати вирок і ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обгрунтування своєї позиції вказує на законність та справедливість вироку в частині вирішення цивільних позовів, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та небезпечності вчиненого злочину.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_7  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк на 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк вирішено відраховувати з моменту проголошення вироку, тобто з 02.09.2025 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави вартість проведених експертиз у розмірі 6387.20 гривень.
Позов ОСОБА_15 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 , ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення, - задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_15 витрати на сторонній догляд у сумі 6230 гривень, на придбання ліків та лікарських засобів в сумі 5486.00 гривень, а також 15000.00 гривень у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 на користь ОСОБА_15 185000.00 гривень у відшкодування моральної шкоди.
Позов ОСОБА_16 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 , ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення моральної шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення та витрат на правничу допомогу, - задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_16 у відшкодування моральної шкоди з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 7500.00 гривень, з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 92500.00 гривень.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_16 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги.
Вирішено питання про долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України та про скасування накладених арештів.
Обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що 24 січня 2025 року о 12.14 год. останній, керуючи технічно справним вантажним автомобілем марки «DAF XF 95.430», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 21.09.2019 року, у складі напівпричепу марки «Narko 23-РР3», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 22.11.2019 року, грубо порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, згідно до якого «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», та п.18.1 Правил дорожнього руху, згідно до якого «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», рухаючись в крайній правій смузі руху по вул. Дніпровська м. Павлограда Дніпропетровської області, яка має по дві смуги для руху у кожному напрямку, з боку міста Донецьк у напрямку міста Дніпро, зі швидкістю не менше 51,5 км/год., наближався до нерегульованого пішохідного переходу по ходу його руху, який позначений дорожнім знаком 5.38.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.2 Правил дорожнього руху.
У вказаний час, попереду, у попутному напрямку, відносно зазначеного вище транспортного засобу, рухався автомобіль марки «ВАЗ 211440», реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням свідка ОСОБА_18 , який, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, почав зменшувати швидкість свого руху майже до повної зупинки керованого транспортного засобу, надаючи перевагу в русі пішоходам: потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які у темпі кроку перетинали вул.Дніпровську по нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо відносно руху зазначених вище транспортних засобів.
Надалі, обвинувачений ОСОБА_7 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, за наявності об`єктивної та реальної можливості спостерігати за дорожньою обстановкою та її змінам, продовжував свій рух у напрямку нерегульованого пішохідного переходу, по якому рухались пішоходи, потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
При здійсненні у зазначених умовах подальшого руху обвинувачений ОСОБА_7 під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться по вул.Дніпровська м.Павлограда поблизу буд. №465, несвоєчасно виявив на смузі свого руху інший транспортний засіб, як наслідок допустив зіткнення передньою частиною керованого ним транспортного засобу з задньою частиною автомобіля марки «ВАЗ 211440», реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням водія, свідка ОСОБА_18 , та в подальшому, продовживши рух, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де допустив наїзд на пішоходів, потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходам потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_16 було спричинено тілесні ушкодження.
Своїми діями обвинувачений ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.12.3 та п.18.1 Правил дорожнього руху в яких вказано:
п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій активно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
п.18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення п.12.3 та п.18.1 Правил дорожнього руху України обвинуваченим ОСОБА_7 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.
Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пішоходу, потерпілій ОСОБА_15 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді політравми, зі струсом головного мозку, забійної рани лобної області справа, параорбітальної гематоми справа, саден обличчя, уламкового імпресійного перелому верхньої стінки орбіти праворуч, перелому правої носової кістки з мінімальним зміщенням кісткових уламків, компресійного перелому І ст. І-ІV поперекових хребців, множинних саден гематом нижніх кінцівок, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення. Також пішоходу, потерпілому ОСОБА_16 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді параорбітальних гематом, саден обличчя зліва, обох кистей гематоми правого плеча, переломи 3, 4, 5 ,6, 7 ребер по паховій лінії праворуч, що за своїм характером відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більше ніж на 21 день).
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_15 тяжке тілесне ушкодження та потерпілому ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора який підтримав апеляційну скаргу прокурора, проти задоволення апеляційних скарг захисника та представників цивільних відповідачів заперечував; обвинуваченого та захисника, які, кожен окремо, апеляційні скарги захисника та представників цивільних відповідачів підтримали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; представника цивільного відповідача ФОП ОСОБА_10 , який на задоволенні своєї апеляційної скарги наполягав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував, вирішення решти апеляційних скарг залишив на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, прийшла до наступного. 
Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг прокурора та захисника щодо, відповідно, м`якості та суворості призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів зважає на те, що за змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, виходячи з положень ч. 1 ст. 75 КК України, обов`язковою умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність обставин, які б переконливо свідчили про можливість його виправлення без відбування покарання. Такі обставини мають давати підстави для висновку, що передбачені ст. 76 КК України наглядові та соціально-виховні заходи будуть ефективними й достатніми для досягнення вищевказаної мети.
Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням, однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для ухвалення рішення, а підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без реального відбування покарання, що ґрунтується на тих відомостях, які суд оцінює під час ухвалення вироку, зокрема відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності.
Крім того, важливе значення для вирішення питання про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; ступень співпадіння його ціннісних орієнтирів з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо. Лише проаналізувавши такі обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону та призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, звільнивши останнього на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та поклавши на останнього процесуальні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, яке є несправедливим через м`якість, не відповідає тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження, особі обвинуваченого та не сприятиме досягненню щодо цього обвинуваченого мети покарання, передбаченої положеннями ст. 50 КК України.
При цьому суд, звільняючи обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, достатньою мірою не вмотивував своїх висновків щодо можливості перевиховання ОСОБА_7 без реальної ізоляції від суспільства, враховуючи встановлені у межах судового розгляду обставини, зокрема тяжкість наслідків, що настали, і те, що обвинуваченим не були вжиті будь-які заходи щодо відшкодування завданої потерпілим шкоди, а лише послався на ті самі обставини, що були враховані при призначенні покарання.
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції не було достатньою мірою враховано характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, віднесеного законом до тяжких злочинів, а також фактичні обставини його вчинення, а саме те, що ОСОБА_7 грубо порушив вимоги ПДР, внаслідок чого відбувся наїзд транспортного засобу на пішоходів, які переходили дорогу по пішохідному переходу, від чого постраждало дві особи, які отримали, відповідно, тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення. Також судом апеляційної інстанції приймається до уваги, що обвинуваченим навіть на час апеляційного розгляду не здійснено жодних дій щодо відшкодування потерпілим завданої шкоди. 
Крім того колегія суддів враховує думку потерпілих, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги прокурора та призначенні обвинуваченому покарання з реальним його відбуттям.
Суд апеляційної інстанції також зважає на недотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним та необхідним для його виправлення (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року).
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що без реального відбування ОСОБА_7 призначеного покарання мета кримінального провадження щодо нього не буде досягнута, а отже призначене покарання не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Згідно із ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є зокрема неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю його ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також у зв`язку із застосуванням судом закону, який не підлягав застосуванню, із ухваленням в цій частині нового вироку.
Обговорюючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання за новим вироком, колегія суддів відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, втім має неумисний характер; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою немолодого віку, має статус внутрішньо переміщеної особи, за місцем проживання характеризується позитивно; відсутність обставин, що обтяжують його покарання, та наявність обставини, що його пом`якшує, а саме повного визнання своєї вини та щирого каяття; посткримінальну поведінку обвинуваченого, який будь-яких заходів щодо відшкодування завданої шкоди не вживав, - та вважає за необхідне призначити останньому покарання відповідно до нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, - у виді 3 років позбавлення волі, - втім з реальним його відбуванням, а підстав для звільнення від відбування цього покарання з випробуванням не вбачає.
Враховуючи, що обвинувачений працевлаштований та працює водієм, при цьому у межах вчинення інкримінованого кримінального правопорушення він грубо порушив вимоги ПДР, що знаходиться у причинному зв`язку з істотними негативними наслідками, що настали, з метою попередження вчинення інших злочинів у сфері безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
З огляду на викладене підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, доводи якої зводяться до обгрунтування необхідності утримання від застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не вбачається.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг представників цивільного відповідача ФОП ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” — адвоката ОСОБА_11 , колегія суддів приходить до наступного. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому КПК України, пред`явила цивільний позов.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.
Цивільні правовідносини, що виникають з приводу відшкодування шкоди, заподіяної злочином, врегульовані положеннями ст. 1177 ЦК України, згідно якій шкода, завдана особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно із ч. 1, ч. 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Згідно із п. 3, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно із ст. 26 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
З фактичних обставин справи вбачається, що матеріальна та моральна шкода потерпілим були заподіяні у зв`язку із вчиненням ОСОБА_7 неумисного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, під час керування ним транспортним засобом у межах виконання своїх трудових обов`язків перед роботодавцем – ФОП ОСОБА_10 , який в силу вищенаведених положень законодавства несе цивільну відповідальність за його дії. У свою чергу, цивільна відповідальність ФОП ОСОБА_10 була застрахована ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” у межах відносин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.
Відтак рішення суду про стягнення на користь потерпілих грошових коштів у відшкодування матеріальної та моральної шкоди зокрема із страховика грунтується на законі, втім із правильністю визначення розміру відшкодування не можна погодитись, на що слушно вказує представник цього цивільного відповідача.
Так, позовні вимоги ОСОБА_15 в частині відшкодування витрат на лікування у виді придбання ліків та лікарських засобів у розмірі 5.486, 00 грн. є обгрунтованими, оскільки їх здійснення підтверджується наданими цивільним позивачем документами.
Що стосується витрат на сторонню допомогу у розмірі 6.230, 00 грн., то підстав для їх відшкодування не вбачається, оскільки на підтвердження таких витрат наданий лише акт про надання стороннього догляду (т. 1 а.с. 52), який не містить відомостей про грошові розрахунки. Більше того, згідно із ним сторонній догляд ОСОБА_15 надавався ОСОБА_19 , який проживає за тією самою адресою, у зв`язку із чим відсутні підстави для висновку, що надання ним допомоги потерпілій виходило за межі нормальних родинних відносин та потребувало грошових витрат з її боку. 
Відносини відшкодування страховиком моральної шкоди врегульовані положеннями ст. 26-1 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, згідно із якою страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Відтак відповідальність ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” перед ОСОБА_19 за моральну шкоду, заподіяну вчиненим ОСОБА_7 злочином, обмежується 5% від суми відшкодування шкоди, пов`язаної із її лікуванням, у розмірі 5.486, 00 грн., що дорівнює 274, 30 грн.
Моральна шкода, заподіяна вчиненим ОСОБА_7 злочином потерпілому ОСОБА_16 , відшкодуванню за рахунок ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” не підлягає, оскільки страхова виплата на користь останнього за шкоду, заподіяну здоров`ю, не здійснюється.
Відтак апеляційна скарга представника цивільного відповідача ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” — адвоката ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду підлягає зміні в частині вирішення цивільних позовів до цього цивільного відповідача згідно із вищенаведеним.
Підстав для задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача ФОП ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 , - не вбачається. 
Так, посилання цього апелянта на те, що ФОП ОСОБА_10 як роботодавець обвинуваченого ОСОБА_7 є неналежним відповідачем за вимогами потерпілих про відшкодування заподіяної їм моральної шкоди та має нести відповідальність виключно за матеріальну шкоду, не грунтуються на положеннях цивільного законодавства, оскільки норма ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачає відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, без конкретизації того, чи має бути ця шкода матеріальною, або моральною, тобто передбачає відшкодування будь-якої шкоди.
Також не можна погодитись з доводами цього апелянта щодо не з?ясування судом, чим підтверджується заподіяння моральних чи фізичних страждань потерпілим, в якій грошовій сумі, якій матеріальній формі вони оцінюють заподіяну йому шкоду та з чого при цьому виходять, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Колегія суддів зважає на те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку чітко вказав, що заподіяна потерпілим моральна шкода полягає у фізичних та душевних стражданнях, які вони зазнали внаслідок отримання тілесних ушкоджень від злочинних дій ОСОБА_7 як безпосередньо в момент дорожньо-транспортної пригоди, так і у посттравматичний період, під час лікування та у подальшому, а також зазначив, які чинники були взяті до уваги при визначенні розміру відшкодування. Натомість доводи апеляційної скарги представника потерпілого у цій частині зводяться до його особистих міркувань та загальної незгоди із реалізацією судом його дискреційних повноважень щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.
На переконання колегії суддів, визначений судом розмір відшкодування відповідає фактичним обставинам справи, дійсному обсягу фізичних страждань, моральних переживань та життєвих незручностей, що були спричинені потерпілим злочинними діями ОСОБА_7 , та не є надмірним.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника ФОП ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 та зміни вироку суду в частині, що стосується цього цивільного відповідача.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та представника цивільного відповідача ФОП ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 , - залишити без задоволення. 
Апеляційні скарги прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_12 та представника цивільного відповідача ПрАТ “Страхова Компанія “Княжа Вієнна Іншуранс Груп” — адвоката ОСОБА_11 – задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року відносно  ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - скасувати в частині призначення покарання.
Ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити  ОСОБА_7  покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Початок строку відбування покарання рахувати з дня взяття ОСОБА_7 під варту на виконання вироку.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року відносно  ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - змінити в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_15 5486.00 гривень у відшкодування витрат на лікування та 274, 30 гривень у відшкодування моральної шкоди, а всього 5.760, 30 грн. (п`ять тисяч сімсот шістдесят гривень 30 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_15 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - відмовити.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_16 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині вирок суду - залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Копії вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2    ОСОБА_3 ОСОБА_4