Справа № 711/9085/25
Номер провадження 1-кп/711/243/26

В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого: судді - ОСОБА_1 ,
за участі:
секретарів судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
захисника - ОСОБА_8 
представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12025250310002845 від 26.08.2025 року, відносно:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Станіславчик, Черкаського району, Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, працюючого на посаді водія АТ «Черкасиобленерго», зареєстрованого та проживаючого за адресою:  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, 
із участю в судовому розгляді:
обвинуваченого - ОСОБА_10 ,
потерпілої - ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_10 , 30.07.2025 близько 23 години 00 хвилин, більш точного часу не встановлено, перебуваючи у приміщенні коридору квартири АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин зі цивільною дружиною сина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи з необережності, внаслідок злочинної недбалості, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження у потерпілої, хоча повинен був і міг їх передбачити, стоячи навпроти ОСОБА_11 , взяв її обома руками за одяг та штовхнув останню на підлогу, надавши її тілу прискорення, внаслідок чого потерпіла втратила рівновагу, не втрималась на ногах та впала на лівий бік на дерев`яне покриття підлоги.
Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_10 , ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого косого перелому діафізу лівої плечової кістки зі зміщенням уламків, які відповідно до висновку експерта № 02-01/749 від 26.09.2025 відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, шо спричинили тривалий розлад здоров`я.
Вказаними діями ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України - необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ст.128 КК України визнав в повному обсязі та надав суду наступні покази. Зі слів його сина, 29.07.2025 року до них приїжджала мати потерпілої, після чого вони разом вечеряли, а згодом син на підпитку прийшов до батьківського дому. Між ним та сином відбулася розмова щодо необхідності припинення стосунків із ОСОБА_11 та пошуку іншої жінки, на що син погодився. Однак приблизно через два тижні син знову повернувся до ОСОБА_11 . Обвинувачений зазначив, що 30.07.2025 року, дорогою на роботу, він побачив автомобіль сина та припустив, що той пішов за цигарками. Після прибуття на роботу йому зателефонувала дружина та повідомила, що сина забрала поліція, а автомобіль залишився посеред дороги, у зв`язку з чим його можуть евакуювати. Після цього ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_11 , яка надала йому запасні ключі від автомобіля, після чого він забрав машину. Увечері того ж дня дружина повідомила, що необхідно шукати сина, у зв`язку з чим обвинувачений знову зателефонував ОСОБА_11 , яка пояснила, де він може перебувати. Однак знайти сина не вдалося. Близько 22:00 години син самостійно прийшов п`яний. О 23:05 у двері подзвонили. Обвинувачений запитав, хто там, на що почув відповідь, що це ОСОБА_11 . На запитання, з якою метою вона прийшла, потерпіла відповіла, що хоче побачити сина. Обвинувачений зазначив, що помітив її перебування у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим двері не відчинив. Потерпіла продовжувала дзвонити у двері, після чого обвинувачений зателефонував до поліції. Під час розмови з працівниками поліції потерпіла почала гупати ногами у двері, для того щоб не турбувати сусідів, він відкрив двері. Обвинувачений пояснив, що при вході до квартири є поріг, через який потерпіла, замахуючись на нього, втратила рівновагу та впала. Він зазначив, що в цей момент продовжував розмову по телефону та почув, що поряд із потерпілою перебували її діти, які просили не бити її. Швидку медичну допомогу викликав син у квартирі обвинуваченого. Згодом обвинувачений вийшов на вулицю, де швидка медична допомога оглядала потерпілу. Після цього прибула поліція, якій він надав пояснення та підписав відповідний протокол. Крім того, обвинувачений наголосив, що ніколи не застосовував фізичного насильства до жінок і щодо ОСОБА_11 фізичної сили не застосовував. На його переконання, він міг ненавмисно її зачепити, однак умислу у його діях не було. Обвинувачений висловив щире каяття з приводу того, що склалася така ситуація.
На уточнюючі запитання сторони захисту обвинувачений ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_11 та його син проживали разом упродовж 6-7 років, однак за весь цей час вони жодного разу спільно не святкували жодних свят, він та його дружина не визнавала потерпілу, як невістку. Обвинувачений зазначив, що при можливості допомагав сину. Також він пояснив, що у його квартирі вони разом ніколи не зустрічалися. Водночас обвинувачений зазначив, що усвідомлює, що відносини між ним та ОСОБА_11 були неспокійними.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_10 є батьком її цивільного чоловіка та не належить до кола її близьких родичів. Поданий цивільний позов вона підтримує у повному обсязі та мотивує його тим, що після отримання травми їй було проведено оперативне втручання у зв`язку з переломом плечової кістки, під час якого встановлено пластину з гвинтами. Для проведення зазначеної операції їй було необхідно придбати металеву пластину та операційний медичний пакунок. Потерпілій було надано рахунок, який вона оплатила, після чого їй провели операцію. Вона зазначила, що медична допомога в Україні є безкоштовною, однак фактично їй довелося сплатити за операцію 15 000 грн, при цьому документального підтвердження зазначених витрат вона не має. Також потерпіла повідомила, що додатково придбавала пов`язку. 05.08.2025 року її було виписано з лікарні, їй призначено медикаментозне лікування, чеки на придбання ліків наявні. Крім того, їй було призначено індивідуальні заняття з реабілітологом, чеки за які надані разом із позовною заявою, а також медичні процедури, за які вона здійснювала офіційну оплату. Окрім цього, потерпілій було призначено комп`ютерну томографію, чек на оплату якої також надано.
На запитання головуючого судді потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що розмір заявлених до стягнення втрат заробітної плати у сумі 12 334 грн вона обґрунтувати та документально підтвердити не може. Водночас зазначила, що їй щомісячно нараховувалися та виплачувалися лікарняні у розмірі близько 3 000 грн. Потерпіла вказала, що завдана їй моральна шкода є непоправною, оскільки повне функціонування руки не відновлено, а також вона й до теперішнього часу відчуває постійний біль. Крім того, ОСОБА_11 повідомила, що перед першим судовим засіданням до неї через третіх осіб звертався обвинувачений із пропозицією врегулювати питання шляхом домовленості. Також обвинувачений телефонував їй особисто, під час розмови вона назвала суму відшкодування, однак він відмовився. У подальшому обвинувачений телефонував повторно та запропонував суму, яка, за словами потерпілої, не покривала навіть витрат на медичне лікування. Окрім цього, потерпіла зазначила, що через третіх осіб її чоловікові передавалися погрози про те, що у разі, якщо вона «не угомониться», її «угомонять». Витрати на правову допомогу адвоката становлять 20 000 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги.
На уточнюючі запитання сторони захисту потерпіла ОСОБА_11 підтвердила, що перед укладенням угоди обвинувачений телефонував їй та пропонував виплатити грошові кошти у розмірі 201 000 грн. Також потерпіла зазначила, що з ОСОБА_10 знайома давно, ще з молоду, оскільки на момент їхнього знайомства він працював водієм на її колишньому місці роботи. За час проживання з його сином вони зустрічалися кілька разів, при цьому будь-яких близьких або родинних стосунків між ними не склалося - відносини не були ані дружніми, ані сімейними, і її не сприймали як дружину сина. У будинку родини ОСОБА_10 вона перебувала кілька разів і нетривалий час, спільних святкувань не було. У квартирі ОСОБА_10 під час її візитів він зазвичай був відсутній, там перебувала його мати. Щодо обставин події потерпіла повідомила, що 29.07.2025 року вона посварилася зі своїм чоловіком, після чого він пішов з дому. Згодом їй зателефонувала мати чоловіка та поцікавилася, де перебуває ОСОБА_10 , на що потерпіла відповіла, що їй це невідомо. Після цього мати пояснила, що автомобіль можуть забрати евакуатором, і потерпіла згадала, що вдома є запасні ключі. Вона повідомила, що за ключами зайде ОСОБА_10 . Пізніше мати чоловіка телефонувала повторно та запитувала адресу жінки, у якої, на її думку, міг перебувати її син. Потерпіла попросила ОСОБА_10 повідомити її, коли він знайде сина. Після того як чоловік знайшовся, через певний час вона вирішила піти до будинку, де на той момент перебував її чоловік. ОСОБА_11 зазначила, що спочатку вона телефонувала, потім стукала у двері, однак їй не відчиняли. Згодом двері відчинив ОСОБА_10 , який, за її словами, схопив її, потягнув та кинув на підлогу. Потерпіла вважає, що такі дії були спричинені емоційним сплеском. Вона перебувала біля дверей, після чого ОСОБА_10 кинув її на підлогу в коридорі квартири. Коли вона намагалася підвестися, то зрозуміла, що не може цього зробити, оскільки зламала руку. У зв`язку з цим вона попросила сина викликати швидку медичну допомогу. Потерпіла також зазначила, що бачила, як ОСОБА_10 ходив по квартирі та комусь телефонував. Її чоловік на той момент перебував у цій квартирі та спав. За словами потерпілої, це був перший випадок, коли вона бачила ОСОБА_10 у зазначеній квартирі.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_15 повідомила, що їй стало відомо про госпіталізацію ОСОБА_11 . Після її виписки з лікувального закладу свідок постійно відвідувала потерпілу та надавала їй допомогу, зокрема купувала продукти харчування та допомагала з переодяганням, оскільки потерпіла перебувала у безпорадному стані.
На уточнюючі запитання прокурора свідок пояснила, що безпосереднім очевидцем події вона не була. Водночас вона може охарактеризувати фізичний та психологічний стан потерпілої під час перебування у лікарні та після виписки, оскільки здійснювала догляд за нею. За словами свідка, потерпіла постійно плакала, перебувала у пригніченому емоційному стані, зазначена ситуація справила на неї значний негативний вплив. Свідок зазначила, що постійно намагалася підтримувати потерпілу та виводити її з такого стану, оскільки їй у всьому була необхідна стороння допомога. 
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового слідства кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.
Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Разом із тим, суд вважає за необхідне виключити з обвинувачення посилання на те, що ОСОБА_10 вчинив діяння, що має ознаки фізичного насильства, як форми домашнього насильства відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», з наступних підстав.
Закон України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у п. 3 ч. 1 ст. 1 визначає домашнє насильство як діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Закон України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII виділяє такі види домашнього насильства: фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;
У п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
У цій справі сторона обвинувачення стверджуває, що обвинувачений вчинив злочин в результаті раптово виниклих неприязних відносин з цивільною дружиною сина - ОСОБА_11 . Суд констатуває, що саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої. Також зі змісту обвинувального акту не вбачалося, що інкримінований акт агресії був одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим і потерпілою.
Суд звернує увагу, що посилання лише на те, що потерпіла є близькою особою обвинуваченому, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Конвенцією Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) та законом, що ухвалено з метою її імплементації.
Для того, щоб обґрунтувати наявність домашнього насильства у конкретному випадку, сторона обвинувачення мала довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства. Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний з домашнім насильством, є відображенням цієї обставини у формулюванні обвинувачення з встановленням органом досудового розслідування відповідних фактичних обставин. Такий висновок міститься у постанові ККС ВС від 17 червня 2021 року у справі № 717/764/20 (провадження № 51-6117км20).
Якщо суспільно небезпечне діяння пов`язане саме з домашнім насильством, то сторона обвинувачення мала про це обов`язково зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Про це наголошено у постанові ККС ВС від 28 лютого 2023 року у справі № 496/4142/14-к (провадження № 51-4103км22).
Судом, з показань обвинуваченого та потерпілої, в даному випадку було об`єктивно встановлено, що між ними існували та існують взаємовідносини, які не мають ознак сімейних чи близьких, раніше жодних проявів поведінки зі сторони обвинуваченого відносно потерпілої, які б можна було тлумачити як ознаки домашнього насильства встановлено не було. В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин зі цивільною дружиною сина - ОСОБА_11 , діючи з необережності, внаслідок злочинної недбалості, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження у потерпілої, хоча повинен був і міг їх передбачити, стоячи навпроти ОСОБА_11 , взяв її обома руками за одяг та штовхнув останню на підлогу, надавши її тілу прискорення, внаслідок чого потерпіла втратила рівновагу, не втрималась на ногах та впала на лівий бік на дерев`яне покриття підлоги. Тобто, стороною обвинувачення не доведено, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої та інкримінований акт агресії був одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим і потерпілою.
Враховуючи викладене, суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні доведена повністю.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення ст.128 КК України, який відповідно ст.12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працюючий, одружений, не маючого на утриманні дітей, не є особою з інвалідністю, не перебуває на консультативному та диспансерному нагляді у лікаря нарколога, амбулаторну психіатричну допомогу у лікаря психіатра м. Черкаси не одержує, вину визнав, щиро розкаявся, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та осудив свою поведінку.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.
При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.
Обставини, що обтяжують покарання, це вичерпно перелічені в законі та встановлені судом різного роду чинники об`єктивного або суб`єктивного характеру, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, однак підвищують ступінь суспільної небезпечності винної особи і (або) вчиненого нею кримінального правопорушення і у зв`язку з цим є підставою для призначення більш суворого покарання.
Відповідно до ч.2 ст.67 КК України суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.
Близькі відносини у кримінальному процесі - це родинні зв`язки або спільне проживання, ведення побуту, наявність спільних прав/обов`язків. До них відносять подружжя, батьків, дітей, братів/сестер, діда/бабу, онуків, усиновлювачів/усиновлених, опікунів. Особи, які проживають разом без шлюбу, також вважаються близькими. 
Суд не знаходить та не визнає обтяжуючою обставиною покарання зазначену в обвинувальному акті обставину - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах. Оскільки в ході судового розгляду встановлено, що потерпіла дійсно проживає разом з сином обвинуваченого. Але з обвинуваченим ОСОБА_10 вони не підтримувала близькі чи сімейні відносини, у них ніколи не було спільних прав чи обов`язків, вони не були пов`язані спільним побутом. Це підтвердила і потерпіла, і обвинувачений під час їх допиту. Тобто, наявний лише факт формального проживання потерпілої і сина обвинуваченого, але не доведений факт близьких відносин між потерпілою та обвинуваченим.
Інших обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованого йому злочину, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст.50 КК України, призначити покарання у виді виправних робіт за місцем роботи ОСОБА_10 , з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Підстав для застосування ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
Призначення ОСОБА_10 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Як вбачається з матеріалів справи, у відношенні обвинуваченого ОСОБА_10 в процесі досудового розслідування запобіжний захід не обирався.
В межах даного кримінального провадження потерпіла подала цивільний позов на відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. 
Позов мотивований наступним.
В ході слідства було встановлено, що своїми злочинними діями ОСОБА_10 заподіяв потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості. Внаслідок заподіяних травм - перелом руки, потерпіла вимушена була здійснювати лікування шляхом проведення оперативного втручання, встановлення металевої пластини, вживання лікарських препаратів для післяопераційного відновлення. Вказані дії обвинуваченого потягнули за собою також втрату часткової працездатності і перебування особи потерпілої на довготривалому лікарняному, що призвело до втрати частини заробітку.
Так, підтвердженням понесених витрат потерпілою є:
висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 07.08.2025 року № 02- 553, в якому вказані маніпуляційні дії з травмою потерпілої та характер ушкоджень;
довідка ТОВ «Юрія - Україна» від 03.10.2025 року № 760/1 про перебування ОСОБА_11 лікарняному;
довідка про доходи ОСОБА_11 № 760 від 03.10.2025 року;
рахунок на оплату № 714 від 31.07.2025 року на суму 22 500 грн;
рахунок на оплату №715 від 31.07.2025 року на суму 5400 грн; 
платіжними квитанціями про оплату коштів від 31.07.2025 року;
розрахунковими чеками на придбання пігулок на сум 2001 грн.
Крім того, ОСОБА_11 сплатила суму коштів у розмірі 15000 грн. готівкою лікарю проведення операції по встановленню металевої пластини.
Таким чином розмір витрат на лікування становить 44 901,00 грн.
З 31.07.2025 року ОСОБА_11 перебуває на лікарняному. Середня заробітна плата попередні 6 місяців у неї склала 6167 грн. Тобто потерпіла вже повних два місяці не отримує заробітну плату в загальній сумі 12 334,00 грн. 07.10.2025 року потерпілій продовжено лікування на два тижні.
З врахуванням викладеного просить прийняти до уваги те, що потерпіла жінка, яка була побита чоловіком, значно більшим за неї, що неминуче викликало у неї в подальшому страх насильства та залишив тривожний стан, що підтверджується об`єктивним обстеженням від 19.09.2025 року, запис № 214947062/1.
Внаслідок травми потерпіла отримала шрам на лівому плечі. Який візуально є досить великим, від суглоба плеча до ліктьового суглоба. Потерпіла проходить відповідне лікування, рука втратила рухливість внаслідок її фіксацій у зв`язці, що призвело до зміни звичайного укладу та способу життя, втрати заробітку на не визначений час.
Обвинувачений намагався через третіх осіб примиритись з потерпілою, однак відмовився відшкодовувати завдані ним збитки.
Тепер потерпіла живе в страху, оскільки останній попередив, що попросить інших вплинути на рішення потерпілої. Завдану моральну шкоду оцінює в 150000 грн.
Відповідно до ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої злочином та процесуальні витрати потерпілого, включно витрати на правову допомогу, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Витрати на правову допомогу станом на дату відкриття провадження складають 20 000 грн., до підтверджуються договором про надання правової допомоги, довідка про кількість витрачених робіт та акт будуть надані на стадії завершення розгляду справи, оскільки не можливо передбачити поведінку обвинуваченого, який не визнає своєї вини.
Просить стягнути з ОСОБА_10 на її користь завдану матеріальну шкоду ( в тому числі відшкодування втраченого заробітку) в розмірі 57 235 грн., моральну шкоду у розмірі 150 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.
Обвинувачений ОСОБА_10 цивільний позов не визнав та подав відзив. Відзив мотивований наступним.
Ознайомившись із позовними вимогами вважає, що вони є -необґрунтованими, у зв`язку з чим просить суд відмовити в їх задоволенні в тих сумах, які визначені цивільним позивачем.
ОСОБА_10 , вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії правопорушень, вчинених із необережності, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався. Вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиросердно розкаюється.
Згідно обставин справи, конфліктна ситуація сталася в приміщенні коридору квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_10 , куди прийшла потерпіла і певним чином спровокувала його на вчинення протиправних дій.
Протягом всього часу розслідування справи намагався встановити контакт із потерпілою з метою принести свої вибачення за скоєне та відшкодувати шкоду, але йому це не вдалося зробити через складні сімейні стосунки, які існують між ним, його сином та цивільною дружиною сина - ОСОБА_11 .
ОСОБА_10 глибоко співчуває потерпілій за той біль, що спричинив, готовий відшкодувати шкоду спричинену його діями, але сума, яка заявлена в якості матеріальної та моральної шкоди є явно завищеною, необґрунтованою, і в даному випадку непосильною для нього та його сім`ї.
Стосовно матеріальної шкоди, визначеної потерпілою у 57 235 грн., то вона ніяким чином не підтверджена документально, так як відшкодуванню підлягають витрати понесені потерпілим безпосередньо для необхідного та достатнього лікування, визначеного відповідною лікувальною установою чи лікарем. Перебування потерпілої на довготривалому лікуванні відшкодовується за місцем роботи на підставі лікарняних листів. Втрата заробітку повинна бути чітко визначена та обґрунтована особою, яка про неї заявляє, тобто, позивачем.
Долучені до цивільного позову чеки про придбання медичних препаратів не можуть бути доказами спричинення матеріальної шкоди, так як не має підтверджень того, що вони придбавалися за призначенням лікувальної установи чи відповідного спеціаліста саме для лікування вказаних тілесних ушкоджень. Абсолютно дивним, нічим не підтвердженим та абсурдним є твердження про що ОСОБА_11 сплатила суму коштів у розмірі 15 000 грн. готівкою лікарю за проведення операції по встановленню металевої пластини. Такі плати не передбачені ніяким діючим законодавством України, є надуманими. Надані позивачем документи ніяким чином не свідчать про те, що кошти втрачені для необхідного лікування, визначеного медичними протоколами, за визначеннями відповідних лікувальних установ та медичних спеціалістів, саме для лікування вказаних тілесних ушкоджень.
Стосовно моральної шкоди визначеною потерпілою у 150 000 грн. Обвинувачений готовий відшкодувати збитки, але у розумних межах. Доводи, викладені у тексті позовної заяви стосовно моральної шкоди, є надуманими, бездоказовими та перебільшеними. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватися вимоги розумності та справедливості.
Враховуючи такі фактичні дані необґрунтовано стверджувати про значну моральну шкоду у сумі 150 000 грн. Необґрунтованими, на думку сторони захисту, є також заявлені судові витрати правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
Представник потерпілої ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_9 приймав участь проведенні декількох слідчих дій, та декількох судових засіданнях, надання ним правничої допомоги полягає у підготовці позовної заяви про стягнення моральної шкоди обсягом 3 аркуші з додатками.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із складністю страви та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В даному випадку заявлені витрати не є спів мірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час не відповідають критерію реальності таких витрат.
При вирішенні даного позову суд керується вимогами ст.ст.128, 129 КПК України.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 
Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).
Так, позивачем заявлено вимогу про відшкодування матеріальної шкоди. В ході судового розгляду доведена сума завданої матеріальної шкоди в розмірі 36490 грн, а саме:
Копією рахунку на оплату № 714 від 31.07.2025 року на суму 22 500 грн (а.с.23);
Копією рахунку на оплату №715 від 31.07.2025 року на суму 5400 грн (а.с.23); 
Копіями платіжних квитанцій про оплату коштів від 31.07.2025 року (а.с.23-24);
Копіями розрахункових чеків на придбання ліків на суму на сум 1190 грн (а.с.24,27)
Копією чеку Німецького діагностичного центру №45145 за проведене КТ в сумі 2400 грн (а.с.65);
Копією чеку від 22.11.2025 року за заняття у фізичного терапевта в сумі 5000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом, або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Уразі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної тати.
Разом з тим, позивачем не доведено, належними та допустимими доказами сплата коштів у розмірі 15000 грн. за проведення операції по встановленню металевої пластини.
Крім цього не підлягає до задоволення заявлена позовна вимога про стягнення середнього заробітку, оскільки потерпіла офіційно працевлаштована в ПАТ «Юрія», а тому офіційно працевлаштовані працівники в Україні отримують виплати за лікарняними, що покривають перші 5 днів за рахунок роботодавця, а з 6-го дня - коштом Пенсійного фонду (ПФУ). Лікарняний оплачується весь період тимчасової непрацездатності . 
Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 150000 грн., суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
При вирішенні питання про часткове задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди, суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", де вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при рішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її спричиненні.
За змістом ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичної болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Таким чином, суд вважає, що потерпіла має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що їй в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_10 було заподіяно моральну шкоду.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
З урахуванням викладеного, цивільний позов потерпілої підлягає до часткового задоволення та стягнення за завдану моральну шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням в розмірі 50000 гривень 00 коп. 
Вирішуючи цивільний позов потерпілої  ОСОБА_16 в частині стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу, суд виходить з положень п.1 ч.1 ст.118, ч.2 ст.120, ч.1 ст.124 КПК.
Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України «У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.»
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано такі документи, як договір про надання правничої допомоги від 09.09.2025 (а.с.21); акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором від 09.09.2025 (а.с. 90) та квитанцію від 09.09.2025 про одержання адвокатом ОСОБА_9 від ОСОБА_11 - 20 000 грн як гонорару за договором про надання правничої допомоги від 09.09.2025 (а.с.89), яку позивач просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 , тому враховуючи ухваленя обвинувального вироку та вирішення в ньому цивільного позову про стягнення з останнього на користь ОСОБА_16 понесеної матеріальної шкоди, та завданої моральної шкоди, підлягають також стягненню з обвинуваченого витрати на правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
Доля речових доказів повинна бути вирішена на підставі ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 7, 22, 91, 92, 94, 100, 349, 368-371, 373, 374, 615 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України та призначити йому покарання за ст.128 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи строком на 6 (шість) місяців з відрахуванням 10% заробітку в дохід держави.
Підстав для обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 до вступу вироку в законну силу судом не вбачаються.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 за завдану матеріальну шкоду - 36490 грн, та за моральну шкоду - 50000 грн. В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 понесені процесуальні витрати, за надання правничої допомоги в сумі 20000 грн.
Речові докази:
медичну карту стаціонарного хворого № 14766 на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повернуту до КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги», що знаходиться за адресою: м. Черкаси вул. Самійла Кішки, 210 - залишити в розпорядження законного володільця;
висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №02-01/583, виписку №14766 із медичної карти амбулаторного хворого, фотознімок - долучено до матеріалів кримінального провадження - залишити при матеріалах справи. 
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України, в умовах воєнного стану, судом проголошено резолютивна частина вироку після складання та підписання повного тексту. Повний текст вироку вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий суддя:       ОСОБА_1