ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року	Львів	Справа № 500/2791/25 пров. № А/857/33248/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Мірінович У.А. у м. Тернополі) у справі № 500/2791/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів, в якому просив:
визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; 
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу період роботи згідно оригіналу трудової книжки з 02.05.1983 по 06.11.1983, 07.07.1986 по 02.12.1999 та навчання з 01.09.1980 по 01.05.1983 і з 07.11.1983 по 30.06.1984 та призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з дати виникнення права на неї, а саме з 11.02.2025року.
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити призначену пенсію за віком ОСОБА_1 з дня виникнення права на призначення пенсії, а саме з 11.02.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 17.03.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатами розгляду заяви, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 25.03.2025 №262940021375 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач не зарахував до страхового стажу позивача: період навчання в Ясинуватському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01.09.1980 по 25.02.1989 згідно диплому НОМЕР_1 від 01.03.1989, оскільки період навчання перетинається із періодом проходження військової служби; період роботи (проходження виробничої практики) з 02.05.1983 по 06.11.1983, оскільки дата звільнення “ 06.11.1983” не відповідає даті наказу про звільнення “ 06.11.1984”; період роботи з 07.07.1986 по 02.12.1999, оскільки запис про звільнення з роботи здійснено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме назва організації, що здійснила запис про звільнення не відповідає назві організації куди був прийнятий заявник та відсутня довідка про реорганізацію.
14.04.2025 повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою в якій просив здійснити належним чином повний та всебічний розгляд та аналіз заяви і документів пенсійної справи, а також зарахувати до загального страхового стажу період навчання з 01.09.1980 по 12.07.1984, період роботи під час проходження виробничої практики з 02.05.1983 по 06.11.1983, період роботи з 07.07.1986 по 02.12.1999, та призначити пенсію з дати виникнення права на її призначення, а саме з 10.02.2025.
Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом №3068-2947/Г-02/8-1900/25 від 28.04.2025 повідомило, що зазначені періоди роботи можуть бути зараховані до страхового стажу у випадку представлення уточнюючих документів.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 25.03.2025 №262940021375 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.03.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, зарахувавши до стажу періоди роботи з 02.05.1983 по 06.11.1983, 07.07.1986 по 02.12.1999 та навчання з 01.09.1980 по 01.05.1983 та з 07.11.1983 по 12.07.1984. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, які здійснено з урахуванням хронологічного порядку та правильної логічної послідовності є належними та допустимими доказами на підтвердження наявного у позивача трудового стажу.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 17.03.2025 звернувся із заявою про призначення пенсії за віком через офіційний вебпортал пенсійних послуг з використанням електронного цифрового підпису.
До заяви позивач долучив скановані оригінали документів, а саме: паспорта, коду, довідки про взяття на облік ВПО, трудової книжки, диплому, військового квитка, довідки про підтвердження періоду проходження військової строкової служби.
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області. 
За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення №262940021375 від 25.03.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком, з підстав відсутності необхідного стажу роботи, який дає право на пенсію за віком. 
При цьому, у рішенні вказано, що такий стаж позивача становить 26 років 01 місяць 25 днів, при необхідному 32 роки.
До страхового стажу позивача не зараховано:
- період навчання в Ясинуватському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01.09.1980 по 25.02.1989 згідно диплому НОМЕР_1 від 01.03.1989, оскільки період навчання перетинається із періодом проходження військової служби; 
- період роботи (проходження виробничої практики) з 02.05.1983 по 06.11.1983, оскільки дата звільнення “ 06.11.1983” не відповідає даті наказу про звільнення “ 06.11.1984”; 
- період роботи з 07.07.1986 по 02.12.1999, оскільки запис про звільнення з роботи здійснено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме назва організації, що здійснила запис про звільнення не відповідає назві організації куди був прийнятий заявник та відсутня довідка про реорганізацію.
14.04.2025 позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою в якій просив здійснити належним чином повний та всебічний розгляд та аналіз заяви і документів пенсійної справи, а також зарахувати до загального страхового стажу період навчання з 01.09.1980 по 12.07.1984, період роботи під час проходження виробничої практики з 02.05.1983 по 06.11.1983, період роботи з 07.07.1986 по 02.12.1999, та призначити пенсію з дати виникнення права на її призначення, а саме з 10.02.2025.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом №3068-2947/Г-02/8-1900/25 від 28.04.2025 позивача повідомлено про, що зазначені періоди роботи можуть бути зараховані до страхового стажу у випадку представлення уточнюючих документів.
Не погодившись із рішенням про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788-XII) та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-ІV).
Частиною 1 ст. 9 Закону №1058-IV встановлено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частина 1 ст. 24 Закону №1058-IV передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Згідно з ч. 2, 4 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. До 01.01.2004 стаж підтверджується документально, в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.
Вимогами ст. 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до п. 1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п. 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості. Тобто надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.
Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не зарахувало до страхового стажу позивача, період навчання в Ясинуватському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01.09.1980 по 25.02.1989 згідно, оскільки період навчання перетинається із періодом проходження військової служби.
Відповідно до пункту "д" частини третьої статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі, а згідно з пунктом 8 Порядку №637 такий період підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Колегією суддів встановлено, а саме з диплома серії НОМЕР_1 , що у 1980 році позивач вступив в Ясинуватський будівельний технікум транспортного будівництва та рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 25.02.1989 позивачу присвоєно кваліфікацію “техніка-сантехніка”. Разом з тим, у дипломі позивача відсутні відомості щодо форми навчання та періоду навчання.
Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 встановлено, що у спірний період:
згідно записів №1-3 02.05.1983 позивач прийнятий в Спеціалізований будівельно монтажний поїзд № 12 (Водрем) для проходження виробничої практики (наказ № 75а від 05.05.1983) та 06.11.1983 звільнений для подальшого навчання (наказ № 185 від 06.11.1984); 
у наступному записі №4 вказано про службу в армії з 28.06.1984 по 25.04.1986.
Позивач вказує, що під час навчання у Ясинуватському будівельному технікумі транспортного будівництва його було призвано на військову строкову службу з 13.07.1984 по 25.04.1986, а в навчальному закладі було надано академічну відпустку. 
Після звільнення з строкової служби, позивач працевлаштувався на роботу в Очеретянський завод будматеріалів 07.07.1986 та у 1989 році захистив дипломну роботу і отримав кваліфікацію.
Таким чином, диплом було видано саме після закінчення повного курсу навчання та захисту дипломної роботи з відтермінуванням.
Вищенаведене відповідачем не спростовуються.
В матеріалах справи наявна довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.03.2025 № 2804 зі змісту якої слідує, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 13.07.1984 по 25.04.1986. Вказана довідка видана на підставі військового квитка НОМЕР_3 
Згідно з пунктом 8 Порядку №637 передбачено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Таким чином, зі вказаного Порядку №637 слідує, що при відсутності у дипломі особи відомостей часу навчання, приймаються довідки про тривалість навчання в учбовому закладі у відповідні роки при умови, якщо у цих документах є дані про закінчення повного навчального періоду чи окремих їх етапів.
Колегія суддів зауважує, що Ясинуватський будівельний технікум транспортного будівництва (код ЄДРПОУ 01393059) зареєстровано в Донецькій області, м. Ясинувата, площа Леніна, 1.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” від 02.09.2014 № 1669-VII, перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджуються Кабінетом Міністрів України, який забезпечує своєчасну їх актуалізацію. 
Такий перелік затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №1085-р з подальшими змінами та доповненнями. До населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, віднесено, в тому числі, населені пункти Донецької області, зокрема м. Ясинувата, де знаходиться Ясинуватський будівельний технікум транспортного будівництва.
Колегія суддів зазаначає, що позивач позбавлений можливості надати інші документи для підтвердження періоду його навчання з незалежних від нього причин, а відповідачем цей факт не враховано.
Згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженим наказом Міністерства освіти України від 02.06.1993 №161, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 23.11.1993 за №173, навчальний рік починається з 1 вересня і складається з навчальних днів, днів проведення підсумкового контролю, екзаменаційних сесій, вихідних, святкових і канікулярних днів.
Студенту, який захистив дипломний проект (роботу), склав державні екзамени відповідно до вимог освітньо-професійної програми підготовки, рішенням державної комісії присвоюється відповідно освітній рівень (кваліфікація) та видається державний документ про освіту (кваліфікацію).
Отже, період навчання у вищому навчальному закладі зараховується до страхового стажу з 1 вересня по дату прийняття екзаменаційною комісією рішення про присвоєння кваліфікації.
Колегія суддів зазначає, що у дипломі позивача серії НОМЕР_1 відсутні відомості щодо форми навчання та періоду навчання, разом з тим матеріалами справи, зокрема трудовою книжкою та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.03.2025 № 2804, підтверджується, що 02.05.1983 позивач прийнятий в Спеціалізований будівельно монтажний поїзд № 12 для проходження виробничої практики, з 06.11.1983 звільнений для подальшого навчання, та з 13.07.1984 позивач призваний на військову службу.
Враховуючи вищезазначене, період навчання позивача в Ясинуватському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01.09.1980 по 01.05.1983 і з 07.11.1983 по 12.07.1984 слід зарахувати до його страхового стажу.
Крім цього відмовляючи позивачу у призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не зарахувало до стажу позивача:
період роботи (проходження виробничої практики) з 02.05.1983 по 06.11.1983, оскільки дата звільнення “ 06.11.1983” не відповідає даті наказу про звільнення “ 06.11.1984”;
період роботи з 07.07.1986 по 02.12.1999, оскільки запис про звільнення з роботи здійснено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме назва організації, що здійснила запис про звільнення не відповідає назві організації куди був прийнятий заявник та відсутня довідка про реорганізацію.
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).
Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У відповідності до п. 2.6 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця, який зобов`язаний здійснити виправлення у трудовій книжці у разі виявлення неправильного або неточного запису.
Із записів трудової книжки позивача слідує:
- згідно записів №1-3 позивач 02.05.1983 прийнятий в Спеціалізований будівельно-монтажний поїзд № 12 (Водрем) для проходження виробничої практики (наказ № 75а від 05.05.1983) та 06.11.1983 звільнений для подальшого навчання (наказ № 185 від 06.11.1984); 
- згідно записів № 5-11 позивач 07.07.1986 прийнятий на Очеретянський завод будматеріалів на посаду майстра гірничого цеху (наказ №65к від 07.07.1986) та 02.12.1999 звільнений (наказ № 81-л від 02.12.1999).
Колегія суддів зазначає, що відсутність запису про перейменування/реорганізації установи, невідповідність між датою звільнення та датою наказу про звільнення не може бути перешкодою у зарахуванні періодів трудової діяльності, вказаних у трудовій книжці, а відповідач надто формально підходить до питання зарахування страхового стажу та не враховує, що основною умовою для зарахування трудового стажу до 01.01.2004 є належне підтвердження трудових правовідносин записами трудової книжки або іншими документами, визначеними у Порядку №637.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах пенсійним органом не подано жодного доказу щодо вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо запису у трудовій книжці, а відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів роботи виявивши формальний недолік.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а звернув увагу на те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, які здійснено з урахуванням хронологічного порядку та правильної логічної послідовності є належними та допустимими доказами на підтвердження наявного у позивача трудового стажу. А тому незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області періодів трудової діяльності позивача з 02.05.1983 по 06.11.1983 та з 07.07.1986 по 02.12.1999 з формальних підстав є протиправним.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі № 500/2791/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула