ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/172/24
Номер провадження 22-ц/818/451/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
представника позивачки адвоката Ігнатенко З. В.,
представника відповідача адвоката Розсошенко І. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року у складі судді Новіченко Н.В. по справі № 643/172/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку майна та стягнення компенсації,-
В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку майна та стягнення компенсації.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син та батько відповідача – ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, до якої увійшли автомобіль «Toyota», модель «Land Cruiser 200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль «Volkswagen», модель «Crafter», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Спадщину вони з відповідачем прийняли у рівних частках, отримали свідоцтва про право власності. Проте, на початку 2023 року відповідач вивіз автомобілі у невідомому напрямку, і вона позбавлена можливості користуватися належним їй майном. 
Просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, припинити її право власності на 1/2 частку транспортного засобу «Toyota», модель «Land Cruiser 200», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на 1/2 частку транспортного засобу «Volkswagen», модель «Crafter», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , спеціалізований фургон малотонажний, стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 1 112 714, 53 грн.
06 березня 2024 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував, оскільки позивачкою обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, адже вона посилалась на ч. 1 ст. 365 ЦК України, а не ч.2 ст.364 ЦК України. Крім того, суд безпідставно звільнив позивачку від сплати судового збору. Також не надано належних доказів вартості автомобілів.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Здійснено поділ майна, що є у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділивши у особисту приватну власність ОСОБА_1 транспортні засоби:
-марки «Toyota Land Cruiser 200», 2014 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
-марки «Volkswagen Crafter», 2016 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , тип спеціалізований вантажний- спеціалізований фургон малотонажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки майна у розмірі 1 112 714,53 грн та витрати на проведення експертизи в сумі 10 601,92 грн.
Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку транспортного засобу марки «Toyota Land Cruiser 200», 2014 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на 1/2 частку транспортного засобу марки «Volkswagen Crafter», 2016 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , тип спеціалізований вантажний- спеціалізований фургон малотонажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 11 127,15 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що спірні автомобілі перебувають у спільній частковій власності сторін, є рухомим майном та одночасно неподільною річчю, а відтак спільне користування ними позивачем та відповідачем є неможливим, тому наявні підстави для здійснення поділу зазначеного майна шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації 1/2 частини вартості майна, визначеної відповідно до висновку експерта.
На вказане судове рішення 11 липня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Розсошенко І.І. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно звільнив позивачку від сплати судового збору, не врахувавши наявність у неї майна та доходів. При збільшенні розміру позовних вимог позивачка також не здійснила оплату судового збору, тому її заява підлягала залишенню без руху або мала бути повернута судом. Вже після дослідження судом доказів та перед судовими дебатами, 26 травня 2025 року, позивачка подала заяву про долучення доказу – листа заступника начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях від 14 лютого 2025 року про те, що на спірні транспортні засоби наявне обмеження – арешт, накладений на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/1335/23. Такий доказ подано з пропуском строку, і позивачка не вказала поважних причин його пропуску. Арешт майна унеможливлює виконання рішення у цій справі та продаж автомобілів для виплати компенсації позивачці. Суд першої інстанції не деталізував суму компенсації окремо для кожного автомобіля, а лише вказав загальну суму компенсації без наведення її розрахунку. Суд без відповідного клопотання позивачки поклав на відповідача витрати на оплату проведення експертизи. Суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивачка не просила про поділ майна, а виключно про припинення свого права власності на транспортні засоби та стягнення за них компенсації. Суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні позову про припинення права власності на частку у спільному майні, не маючи права перекваліфіковувати вимоги з ч.1 ст.365 ЦК України на ст.364 ЦК України і здійснювати поділ майна без волевиявлення позивачки. Обрання неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
26 березня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивачки адвоката Ігнатенко З.В. надійшли додаткові пояснення щодо обставин, які виникли вже після відкриття апеляційного провадження.
30 березня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Розсошенка І.І. надійшли заперечення на вказані додаткові пояснення, в яких він просив залишити їх без розгляду або не приймати до уваги. Вказав, що додаткові пояснення представника позивачки подані особою, яка не має повноважень на ведення справи в суді апеляційної інстанції, оскільки адвокат Ігнатенко З.В. не підтвердила належним чином наявність у неї повноважень. Подання додаткових пояснень та доказів після спливу встановлених строків без належного обґрунтування причин є формою зловживання процесуальними правами та спрямоване на затягування розгляду справи.
Оскільки надання пояснень є правом сторони, то колегія суддів долучає їх до матеріалів справи, проте з урахуванням того, що пояснення стосуються обставин, які виникли після ухвалення оскаржуваного рішення, у прийнятті долучених до них нових доказів колегія суддів відмовляє на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Розсошенко І. І., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивачки адвоката Ігнатенко З. В., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 9 том 1).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли автомобіль «Volkswagen», модель «Crafter», 2016 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , тип – спеціалізований вантажний спеціалізований фургон малотоннажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також автомобіль «Toyota», модель «Land Cruiser 200», 2014 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип – загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Вказану спадщину у рівних частках (по 1/2 частки) прийняли мати померлого – ОСОБА_2 , а також син померлого – ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, які видані 22 листопада 2022 року, 10 грудня 2022 року і 15 березня 2023 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. (а.с. 7-8, 10-13, 56-57 том 1)
Відповідно до висновку експерта № 6203 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, складеного 12 грудня 2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», ринкова вартість автомобіля «Toyota», модель «Land Cruiser 200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент проведення технічного огляду (27 листопада 2024 року) складає 1 663 272, 59 грн, а ринкова вартість автомобіля «Volkswagen», модель «Crafter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент проведення технічного огляду (27 листопада 2024 року) складає 562 156, 47 грн (а.с. 129-151 том 1).
На вказані автомобілі станом на 13 лютого 2025 року накладено арешт на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/1335/23, що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях від 14 лютого 2025 року (а.с. 205 том 1). З даних ЄДРСР вбачається, що вказана ухвала у справі № 643/1335/23 постановлена у кримінальному провадженні № 12023226200000112 від 15 лютого 2023 року за ознаками ст. 356 КК України за заявою ОСОБА_2 , яка виявила відсутність транспортних засобів, що входять до складу належного їй спадкового майна.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною першою статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.
Виділ (поділ) між спадкоємцями частки спадщини в натурі проводиться з огляду на сукупність об`єктів, що складають спадщину, їх вартість з урахуванням можливого виділу в натурі такої частки.
Такий виділ (поділ) не повинен порушувати права та законні інтереси спадкоємців.
Якщо виділ (поділ) частки спадщини неможливий, то спадкоємець може отримати від іншого спадкоємця грошову компенсацію вартості цієї частки.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16, Верховний Суд у постановах від 07 вересня 2022 року у справі № 674/1336/17, провадження № 61-4538св22, від 02 лютого 2024 року у справі № 524/8320/21, провадження № 61-14943св23.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, регулюються статтею 364 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
У справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).
Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважувала, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоб врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.
З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками двох автомобілів і не досягли згоди щодо їх поділу.
Встановивши, що ОСОБА_2 належить 1/2 частка у неподільному спадковому майні, яке перебуває у користуванні спадкоємця іншої 1/2 частки у спадщині ОСОБА_1 , спільне користування майном є неможливим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості її частки у такому майні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд безпідставно звільнив позивачку від сплати судового збору за подачу позову і не вимагав від неї доплати судового збору при збільшенні позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, адже судом в ухвалі про відкриття провадження у справі належним чином вирішено питання щодо звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору з урахуванням її віку (1944 рік народження), розміру пенсії і річного доходу, що відповідає вимогам ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір».
Посилання відповідача на те, що позивачкою було подано доказ щодо накладення арешту на спірні автомобілі (а.с. 204-205 том 1) з порушенням строку його подання, апеляційний суд відхиляє, адже з оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд не покладав такий доказ в основу обґрунтування свого рішення і взагалі його не враховував.
Твердження відповідача про те, що арешт автомобілів унеможливлює їх продаж з метою виплати позивачці вартості її частки, висновків суду щодо задоволення позову не спростовують. Відповідач як власник автомобілів не позбавлений права вирішити питання щодо скасування арешту у порядку кримінального провадження.
Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не деталізував суму компенсації окремо для кожного автомобіля, а лише вказав загальну суму компенсації без наведення її розрахунку, колегія суддів також відхиляє, оскільки визначений судом розмір компенсації - 1 112 714,53 грн відповідає 1/2 вартості спірного майна, визначеної експертним висновком (1 663 272, 59 грн / 2) + (562 156, 47 грн / 2), а якщо відповідач вважає резолютивну частину рішення нечіткою чи незрозумілою, він має можливість звернутися до суду за його роз`ясненням.
Твердження ОСОБА_1 про те, що суд без відповідного клопотання позивачки поклав на нього витрати на оплату проведення експертизи, є безпідставними, адже після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 141 ЦПК України, тобто судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, та подання окремого клопотання з цього питання вказана норма не передбачає. Розмір судових витрат підтверджений матеріалами справи, зокрема, рахунком № 1539 від 04 вересня 2024 року (а.с. 120 том 1) і актом № 6203 здачі-приймання висновку експерта (а.с. 151 том 1).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивачка не просила про поділ майна, а виключно про припинення свого права власності на транспортні засоби та стягнення за них компенсації, та повинен був відмовити в задоволенні позову, не маючи права перекваліфіковувати вимоги з ч.1 ст.365 ЦК України на вимоги ст.364 ЦК України, адже позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. 
Отже, посилання позивачки на ст. 365 ЦК України, а не ст. 364 ЦК України не є підставою для відмови у задоволенні її позову у зв`язку з неналежним способом захисту. Суд першої інстанції, встановивши дійсний зміст правовідносин сторін і фактичну підставу заявлених вимог, правильно кваліфікував спірні правовідносини, змістом яких по суті є поділ спірного спадкового майна шляхом припинення права власності на його частку за позивачкою і стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості її частки, і належним чином оцінивши докази, що підтверджують заявлені вимоги, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Підстав вважати, що суд вийшов за межі заявлених вимог, не вбачається.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина