Справа № 336/7525/21
Пр. 2/336/12/2026 
23.02.26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року         м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Коваль О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Запоріжжі в порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №336/7525/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики та застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання, 
за участі представника позивача адвоката Слєсаря О.В., представниці відповідачки ОСОБА_2 адвоката Лупінос Є.А., представниці відповідача ОСОБА_3 адвоката Нінчук-Худякової О.М., -
ВСТАНОВИВ:

Представниця позивача адвокат Москаленко Ю.В. в інтересах позивача 13.09.2021, вх.№ від 15.09.2021, звернулась до суду з зазначеним позовом, за змістом якого просить стягнути з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 27.03.2014 у сумі 252 471,60 гривень, три відсотки річних у сумі 13 633,47 гривень, проценти у сумі 458 430,64 гривень, тобто, всього 724 535,71 гривень.
За змістом позову 27.03.2014 між позивачем та відповідачкю ОСОБА_2 укладено договір позики на підставі розписки, відповідно до якого ОСОБА_1 передано в позику відповідачці 9 000 доларів США для часткової сплати нею разом із чоловіком ОСОБА_3 за нерухоме майно в інтересах сім?ї, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідачка відповідно до умов договору зобов`язалась повернути кошти в строк до 01.04.2019. Також позивачка зобов`язалась сплатити позивачу проценти за користування одержаними грошовими коштами у розмірі 200 доларів США за кожен місяць до дня фактичного повернення позики. Свої зобов`язання в строк, визначений договором позики, відповідачка не виконала, грошові кошти позивачу не повернуті. З 01.04.2019 позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу, зокрема, письмово, проте із посиланням на тяжке матеріальне становище відповідачка відкладала в часі виконання своїх зобов?язань.
Розмір процентів відповідно до розрахунку, наведеного стороною позивача, за 89 місяців 17 днів за період з 27.03.2014 по 13.09.2021 становить (станом на 13.09.2021) 17 866,67 доларів США. Відповідно до ст.625 ЦК України розмір трьох відсотків річних за період з 02.04.2019 по 13.09.2021 складає 662 долари США із розрахунку 9 000 доларів США * 895 днів прострочення *3%/ 365.
Враховуючи наведені обставини, нерезультативність вжитих заходів досудового врегулювання спору, з підстав, передбачених ст. 11, 15, 16, 202, 207, 509, 525, 526, 610, 612, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.65 СК України, представниця позивача просить задовольнити позов у визначений спосіб.
Позовні вимоги зменшені згідно з заявою про зменшення позовних вимог від 20.02.2023 (вх.№ від 22.03.2023) за підписом представника позивача адвоката Слєсаря О.В. у зв`язку зі сплатою ОСОБА_2 37 500,00 гривень на користь позивача шляхом надіслання відповідачкою банківського переказу на картковий рахунок. Так, представник позивача, діючи в інтересах позивача, просить суд про солідарне стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 суми позики на підставі договору позики від 27.03.2014, яка становить 214 971,60 гривень, трьох відсотків річних у сумі 13 633,47 гривень, а також процентів у сумі 458 430,64 гривень. Іншого розрахунку стороною позивача у заяві про зменшення позовних вимог не наведено, поряд з цим протягом здійснення провадження в суді адвокат Слєсарь О.В. залучав роздруківку офіційного валютного курсу НБУ саме станом на 13.09.2021.
Ухвалою судді від 18.10.2021 (головуючий суддя – Боєв Є.С.) постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити у справі загальне позовне провадження, визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи).
25.22.2021 до справи скерований відзив ОСОБА_3 , за змістом якого з позовними вимогами відповідач не згоден, грошові кошти на підставі пред`явленої позивачем розписки ані ОСОБА_3 , ані його колишня дружина відповідач ОСОБА_2 в борг у ОСОБА_1 не отримували, зокрема, для придбання будинку, відповідно, жодних боргових зобов?язань перед позивачем не мають. У відзиві наголошено, що обставини придбання відповідачами будинку та джерело коштів на його придбання, були предметом дослідження під час розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя (ЄУН 336/9103/15-ц), розглянутій Шевченківським районним судом міста Запоріжжя. Так, зі змісту рішень, інших процесуальних документів, аудіо-запису процесу по даній цивільній справі вбачається, що ОСОБА_2 заперечувала факт придбання будинку в період фактичних шлюбних стосунків, доводила, що будинок придбано за її особисті кошти, а саме за кошти, виручені з продажу належної їй квартири та кошти, отримані нею в позику лише від матері. Жодних вимог щодо включення до переліку об`єктів майна, що підлягає поділу між подружжям, будь-яких боргових зобов`язань вона не заявляла, про їх наявність не зазначала. Навпаки, неодноразово стверджувала, що будь-яке інше майно у сторін відсутнє. В свою чергу ОСОБА_3 доводив, що будинок придбано за спільні кошти, а саме: за кошти, виручені з продажу квартири, продажу автомобіля, кредитні кошти, кошти накопичені спільно подружжям та кошти, отримані в борг у знайомих - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . При цьому на доведення зазначених обставин суду надані договір купівлі-продажу квартири, договір купівлі-продажу автомобіля, кредитний договір та інші документи, оцінку яким надано судом в рішеннях по справі. Що стосується запозичених коштів, свідком по справі виступила особа, яка надавала подружжю кошти в борг на придбання будинку - ОСОБА_7 , яка підтвердила факт надання коштів в позику сторонам саме на придбання будинку. ОСОБА_8 до суду не викликалась, на момент розгляду справи померла. На думку відповідача, позовна заява подана виключно з метою заволодіння належним йому майном шахрайським шляхом. Так, з моменту постановлення зазначеного вище рішення суду, ОСОБА_2 , яка постійно мешкає в спільному будинку, з метою утримання майна в своїй власності намагається у будь-який спосіб залишити будинок у повній своїй власності. Так, 31.12.2018 нею подана позовна заява про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Знаючи його відношення до спільної дитини, ОСОБА_2 неодноразово пропонувала відкликати свій позов в обмін саме на передачу в її власність частини будинку. 10 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_3 , у зв?язку з неможливістю мирного вирішення питання щодо користування спільним будинком, вимушений з метою захисту своїх прав на нерухоме майно звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю і поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 в натурі (суддя Галущенко Ю.А., справа N336/5726/19). На теперішній час провадження по справі триває, ОСОБА_9 ухиляється від проведення експертизи, чим умисно затягує розгляд справи по суті.
Одночасно з затягуванням розгляду справи, як вважає відповідач, ОСОБА_2 штучно намагається створити ОСОБА_3 «боргові зобов?язання», що дозволить накласти арешт на його частину будинку і, як наслідок, створить підстави для подальшого примусового відчуження майна в рахунок погашення боргу на її користь. Так, 21.09.2020 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 подається позовна заява про стягнення пені за несплату аліментів (справа N336/5421/20, в задоволенні позову відмовлено 24.05.2021). Крім того, 14.12.2020 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 подається позовна заява про стягнення частини кредитних зобов`язань (справа N336/7645/20). У відзиві зазначено, що спільні дії відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 , спрямовані на незаконне заволодіння належним йому майном, що спричинило неодноразове подання даного позову. Окремо відповідач зауважує на відсутності підпису ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на борговій розписці, друкованому способі її виконання та спростовує дату укладення договору.
Про застосування наслідків, передбачених ст.44 ЦПК України, що вказано по тексту відзиву, стороною відповідача під час здійснення провадження суддею Вайнраух Л.А. не заявлено, відповідні клопотання перед початком розгляду справи не подано. Відзив скерований під час розгляду цивільної справи іншим складом суду, відповідно, дане питання судом не розглядалось.
Ухвалою суду від 28.01.2022 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката Слєсаря О.В. про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 15.02.2022 постановлено визнати необґрунтованим відвід судді Боєва Є.С., заявлений відповідачем ОСОБА_3 . Заявлено по справі самовідвід. Передано справу до канцелярії суду для визначення в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України складу суду для її розгляду.
Ухвалою судді Щасливої О.В. від 17.02.2022 постановлено прийняти цивільну справу до свого провадження, призначено цивільну справу до розгляду у судовому засіданні.
Представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Нінчук-Худяковою О.М. заявлено клопотання про перехід розгляду справи в загальному порядку, з проведенням підготовчого судового засідання, оскільки вона бере участь у судовому процесі вперше та має клопотання, вирішення яких не можливо здійснити під час судового розгляду, що суттєво порушить норми ЦПК України та потягне за собою відміну рішення, яке буде прийнято судом лише з формальних підстав.
Ухвалою суду від 04.10.2023 постановлено дане клопотання задовольнити, розгляд справи продовжити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Під час підготовчого судового засідання представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Нінчук-Худякова О.М. підтримала раніше заявлене клопотання про залучення в якості третьої особи ОСОБА_4 , яка на момент укладення договору позики перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 , тому, виходячи з презумпції спільності майна подружжя, рішення у справі може вплинути на її права та обов`язки щодо отримання 1/2 частини коштів, які підлягають стягненню, просила клопотання задовольнити.
Ухвалою суду від 04.10.2023 постановлено клопотання задовольнити, залучено до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 18.10.2023 постановлено призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Під час судового засідання 24.03.2024 представник відповідача адвокат Нінчук-Худякова О.М. заявила клопотання про призначення експертизи для визначення строку давності друкування розписки та підпису ОСОБА_2 під нею. Сторона відповідача вважає, що встановлення означених обставин може повністю виключити вимоги позивача до її довірителя.
Ухвалою суду від 24.03.2024 клопотання задоволено; призначено по справі судову експертизу, на вирішення якої поставлено такі запитання: 1.Чи відповідає давність підпису ОСОБА_2 даті вказаній у розписці про займ коштів від 27.03.2014 року? Якщо ні, то в який період часу був виконаний цей підпис? 2.У разі неможливості встановлення строку давності підпису ОСОБА_2 , чи можливо встановити строк в який була надрукована ця розписка по елементам документу, а саме давність паперу, надрукованого шрифту або інших елементів розписки? Проведення експертизи доручено експертам Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, попередивши їх про відповідальність за дачу заздалегідь неправдивого висновку, а також за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків у відповідності до ст.ст. 384, 385 КК України. Постановлено направити експертній установі оригінал розписки. Надано дозвіл експертам на пошкодження досліджуваних друкованих текстів та підпису на розписці. Оплату за проведення експертизи покладено на ОСОБА_3 . Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
Ухвалою суду від 19.06.2024 (після проведення експертизи) провадження у цивільній справі поновлено, призначено цивільну справу до розгляду у судовому засіданні.
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.10.2024 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, замінено головуючого суддю Щасливу О.В. та 09.10.2024 матеріали цивільної справи передано визначеному головуючому судді Вайнраух Л.А. згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою судді Вайнраух Л.А. від 06.11.2024 постановлено прийняти цивільну справу до свого провадження, визначено дату, час і місце проведення судового засідання.
14.04.2025 під час проведення судового засідання судом частково задоволено клопотання про допит свідків, скероване за допомогою засобів електронного листування адвокаткою Нінчук-Худяковою О.М., яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_3 . Так, 07.11.2025 здійснено допит свідків ОСОБА_10 (матері відповідача ОСОБА_3 )., знайомого відповідача ОСОБА_11 . Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_12 судом не допитувались, їх явку не забезпечено, на допиті сторона відповідача не наполягала, що було предметом обговорення. В частині допиту адвоката Боярчук Н.В. судом відмовлено, що видно з відповідного протокола судового засідання.
Інших процесуальних дій судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань сторін, зустрічної позовної заяви до справи не подано.
Підстав для відкладення розгляду справи та / або для оголошення перерви відповідно до ст. 223, 240 ЦПК України судом не встановлено.
Представник позивача адвокат Слєсарь О.В. під час розгляду справи підтримав заявлені позовні вимоги, а також наведене нормативне обґрунтування, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Наголосив, що відповідачі є саме солідарними боржниками, оскільки позика отримана ОСОБА_2 в період їх спільного проживання однією сім?єю, тобто, в даному випадку розповсюджується презумпція спільності інтересів подружжя і сім?ї. Час спільного проживання встановлений судом в іншому провадженні, розглянутому в порядку цивільного судочинства. Стороною позивача висловлено критичне ставлення до показів свідків, позаяк під час надання позики вони не були присутні. Крім того, ОСОБА_10 є матір?ю відповідача, що ставить під сумнів її покази, а ОСОБА_11 обізнаний із наданням позики, як він підтвердив під час розгляду справи, виключно зі слів третіх осіб. 
Представниця ОСОБА_2 адвокат Лупінос Є.А. під час розгляду справи частково визнала заявлені позовні вимоги. Зауважує, що дійсно відповідачі перебували у шлюбних відносинах, під час яких придбали будинок по АДРЕСА_1 . Факт проживання відповідачів без укладення шлюбу встановлено в судовому порядку, а саме в період з 17.11.2023 по жовтень 2025 року, а вказаний вище будинок визнаний спільною сумісною власністю подружжя, як такий, що набутий під час спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Відповідачкою також не спростовується, що частина грошових коштів на придбання даного будинку запозичена у ОСОБА_1 , про що надано відповідну розписку, яка є договором позики. До показів свідків представниця відповідачки ставиться критично, висловивши тотожні доводи відносно думки сторони позивача. Крім того, представниця відповідача просила зменшити штрафні санкції, заявлені стороною позивача відповідно до ст.625 ЦК України, наголосила, що ОСОБА_1 не подано доказів наявності збитків, спричинених невиконанням відповідачами зобов`язань за договором. Також просить врахувати склад сім?ї ОСОБА_2 , перебування трьох дітей на утриманні. Співвідношення заявлених вимог до стягнення штрафних санкцій і суми невиконаних зобов`язань, на переконання сторони відповідача, є неспіврозмірним, не відповідає ступеню тяжкості порушення.
Представниця ОСОБА_3 адвокат Нінчук-Худякова О.М. проти задоволення позовних вимог заперчувала в повному обсязі, наголосила на доводах, висловлених у відзиві, зокрема, на тому, що її довірителю не відомо про укладення договору позики, поряд з цим, під час розгляду іншої цивільної справи щодо поділу майна про дану розписку згадок не було. Представниця наполягає, що дана розписка виникла внаслідок шахрайських дій позивача та відповідачки.
Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні присутня не була, неодноразово повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, за відсутності заяв та клопотань, що підтверджують поважні причини її неявки, заяв по суті справи, за відсутності заперечень представників сторін, судом визнано за можливе проводити судовий розгляд за її відсутності.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши заяви по суті справи, її матеріали, а саме письмові докази та копію електронного доказу, скерованих представниками сторін, здійснивши допит свідків з боку відповідача ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що у цивільній справі № 336/9103/15-ц, пр. № 2/336/659/2016 Шевченківським районним судом м.Запоріжжя ухвалено рішення 15.07.2016 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя. Так, суд ухвалив рішення, яким первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя задоволено частково.
Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_3 у власність квартиру АДРЕСА_2 вартістю 265528 гривень, та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 135160 гривень, ОСОБА_2 у власність ? частку квартири АДРЕСА_3 вартістю 229106 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості належної їй частки майна у сумі 85791 (вісімдесят п`ять тисяч сімсот дев`яносто одна) гривень. В інший частині позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами залишено без задоволення (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/59101910).
Відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2016 в апеляційному порядку оскаржено вищенаведене рішення суду. За результатами перегляду апеляційну скаргу відхилено, рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2016 року у цій справі залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/62178951
Крім того, згідно з ухвалою від 26.07.2017 колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ здійснено касаційний перегляд наведених судових рішень. Згідно з вказаною ухвалою встановлено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2013 року, при цьому згода на придбання спірного будинку надавалась ОСОБА_3 29 липня 2014 року. Таким чином касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/67982594).
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіля автомобіль Hyundai моделі І 10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 і в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у сумі 85 791 грн. скасовано і ухвалено в цих частинах нове рішення. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_2 з 17 листопада 2013 року по жовтень 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 майно, набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: будинок АДРЕСА_1 , та автомобіль Hyundai моделі І 10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Поділено між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 спільне нерухоме майно і визнати за кожним право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 моделі І 10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 залишити у власності ОСОБА_2 . У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/75535427).
Крім того, відповідно до постанови Верховного суду від 05.06.2019 судом установлено, що 01 квітня 2014 року ОСОБА_2 за письмовою згодою ОСОБА_3 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , сплативши продавцеві 111 000 грн завдатку в рахунок забезпечення виконання основного зобов`язання. Як зазначено у пункті 14 попереднього договору чоловік покупця ОСОБА_2 надав свою згоду на укладення договору в заяві, справжність підпису на якій засвідчена нотаріально. У заяві про надання згоди на укладення попереднього договору від 01 квітня 2014 року ОСОБА_3 зазначив, що попередній договір укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладення такого договору відповідає їх спільному волевиявленню. 29 липня 2014 року ОСОБА_2 за письмовою згодою з ОСОБА_3 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 за 479 371 грн. Як зазначено у пункті 6 договору купівлі-продажу, заява про згоду чоловіка покупця ОСОБА_3 на придбання житлового будинку одержана, справжність підпису на якій нотаріально посвідчена. У заяві від 29 липня 2014 року ОСОБА_3 зазначав, що надає згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 . Ринкова вартість будинку станови на час ухвалення рішення місцевим судом становила 897 105 грн.
Вказаною постановою касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіля марки «Hyundai і 10», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 і в частині відмови в стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у сумі 85 791 грн – залишено без змін. Поновлено виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/82261688).
Крім того, згідно з постановою Верховного Суду від 30.06.2020 касаційну скаргу районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_13 , залишити без задоволення, постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/90111576).
Під час розгляду справи судом на підставі розписки, виконаної друкованим способом, оригінал якої надано стороною позивача, повернутий після проведення експертизи, що складена 27.03.2014 (російською мовою), встановлено, що «Я, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , идентификацинный номер НОМЕР_3 , Паспорт НОМЕР_4 , выданный Шевченковским РО ГУМВД Украины в Запорожской области 10.12.2011 года, зарегистрирована по адресу: АДРЕСА_4 , получила 27 марта 2014 года в займ от ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , идентификационный номер НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_6 , выданный Коммунарским РО ЗГУ УМВД Украины в Запорожской области 14.12.1995 года, зарегистрированного по адресу: АДРЕСА_5 , денежные средства для частичной оплаты покупки дома №9 по улице Ковровой в городе Запорожье в размере 9000 (девяти тысяч) долларов США наличным способом, что по курсу Национального банка Украины по состоянию на 27 марта 2014 эквивалентно 97 650 (девяносто семи тысячам шестистам пятидесяти) гривен и обязуюсь вернуть эти средства в полном объеме не позднее 1 апреля 2019. А также обязуюсь выплатить ОСОБА_1 проценты за пользование полученными денежными средствами в размере 200 (двести) долларов США за каждый месяц до дня фактического возврата суммы займа». 
Після тексту наявний підпис ОСОБА_2 , що нею визнається, зазначено її прізвища, ініціали та дата складання розписки «27 марта 2014 года» (друкованим способом). 
Написання даної розписки визнається відповідачкою ОСОБА_2 .
За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, обставини, які визнаються учасниками справи, відповідно до наведеної процесуальної норми зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 
Факту написання розписки протягом здійснення провадження у справі не визнає відповідач ОСОБА_3 , належних та допустимих доводів на користь своїх тверджень не надав. 
За даними МФУ, розміщеними у відкритому доступі на веб-ресурсі https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/archive/2021-09-13/ офіційний валютний курс НЮУ станом на 13.09.2021 становить 26,6782 гривень за 1 долар США. 
Разом з цим, розмір процентів відповідно до розрахунку, наведеного стороною позивача у позовній заяві, за 89 місяців 17 днів за період з 27.03.2014 по 13.09.2021 становить (станом на 13.09.2021) 17 866,67 доларів США. Таким чином позивач просить стягнути проценти поза строком дії договору позики (01.04.2019).
Відповідно до ст.625 ЦК України розмір трьох відсотків річних за період з 02.04.2019 по 13.09.2021 складає 662 долари США із розрахунку 9 000 доларів США * 895 днів прострочення *3%/ 365.
Судом також встановлено, що згідно з висновками експертів за результатами проведення судової технічної експертизи документів та експертизи матеріалів, речовин та виробів за матеріалами №310-24 від 12.06.2024, здійсненої Запорізьким відділенням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ, - підпис, виконаний, від імені ОСОБА_2 та розміщений в нижній частині оригіналу розписки від 27 березня 2014 року, яка починається та закінчується словами: «Я, ОСОБА_14 ...» та «фактического возврата суммы займа», - виконаний з використанням гелевої ручки, спорядженої чорнилом синього кольору. В зв?язку з невідповідністю досліджуваного об?єкту існуючими вимогам проведення судової експертизи по встановленню абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів і керуючись Законом України «Про судову експертизу» від 25.04.1994 (зі змінами та доповненнями), ЦПК України від 18.03.2004 (зі змінами та доповненнями), «Інструкцією про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень» (Наказ МЮ України N53/5 від 08.10.1998 зі змінами та доповненнями), «Методикою встановлення змін хімічного складу барвних речовин у часі. Київський НДІСЕ Міністерства юстиції України. Київ, 2015 (реєстраційний код 8.11.41, згідно Реєстру методик проведення судових експертиз МЮ України) та «Удосконаленою методикою встановлення змін хімічного складу барвних речовин у часі. Київський НДІСЕ Міністерства юстиції України. 2019 (реєстраційний код 8.11.42, згідно Реєстру методик проведення судових експертиз МЮ України), повідомляємо про неможливість надання висновку судової експертизи N310-24 в частині питань «Чи відповідає давність підпису ОСОБА_2 даті вказаній у розписці про займ коштів від 27.03.2014 року? Якщо ні, то в який період часу був виконаний цей підпис?».
За даними акта №310-24 здачі-приймання висновку експертів від 12.06.2024 за підписом судових експертів, ціна дослідження визначена у сумі 9 087,36 гривень. Згідно з актом в разі, якщо протягом 15 календарних днів з дати відправлення акту, підписаний з боку замовника акт не буде повернуто до установи, висновок експертизи вважається прийнятим замовником.
Згідно з листом ОСОБА_2 , який наданий у засвідченій копії, скерованим відповідачкою за допомогою засобів поштового листування, вона повідомляє про можливість часткового виконання зобов`язання, повідомити реквізити для перерахування. Лист датований 04.11.2022. За його змістом відповідачки підтверджує укладення договору позики 27.03.2014, просить переглянути умови щодо відсотків, сума яких значно перевищує суму позики, за відсутності доходів у неї під час воєнного стану, оскільки ОСОБА_2 із дітьми перебуває за кордоном у зв?язку зі збройною агресією РФ проти України (т.с.2 а.с.158-160).
Сторонами у справі (позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 ) визнається, що 09.12.2022 ОСОБА_2 в рахунок наявної заборгованості в АТ КБ «Приватбанк» на рахунок ОСОБА_1 сплачено 37 500,00 гривень, що враховано для зменшення позовних вимог 20.02.2023 (вх.№ заяви від 22.03.2023). Відповідна квитанція (т.с.2 а.с.161) наявна у справі, датована 09.12.2022 та досліджена судом, призначення «переказ власних коштів».
Листування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджено відповідними листами та доказами надіслання засобами поштового зв?язку (т.с.1 а.с.168-171), проте до позасудового врегулювання спору це не призвело.
Суд також зазначає, що скріншоти електронного листування у месенджерах, на переконання суду, не відповідають критеріям достовірності та допустимості (ст.79,80 ЦПК України), оскільки без огляду відповідного мобільного застосунку з персонального пристрою однієї зі сторін та аканту в певному месенджері із відображенням номера телефону, встановити приналежність мобільних номерів та листування учасникам справи, не видається за можливе (щодо листування, наданого представником ОСОБА_2 адвокатом Дем?яновою В.Є.).
Крім того, суд наголошує, що приписами ч.1,2 ст.100 ЦПК України визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. 
Так, з урахуванням наведених критеріїв, суд не бере до уваги вище вказані докази, а також наданий відповідачкою ОСОБА_2 компакт-диск, не засвідчений електронним цифровим підписом. Окремо суд наголошує, що пояснення ОСОБА_3 , надані під час розгляду іншої справи (№336/9103/15-ц в судовому засіданні 03.03.2016) в статусі сторони, без присяги свідка, дійсно можуть свідчити про позицію сторони у зазначеній справі, проте не свідчать про їх допустимість в даному провадженні, з урахуванням загальних положень про докази та доказування.
Відповідно до приписів ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
Так, свідок ОСОБА_10 показала суду, що є матір?ю відповідача ОСОБА_3 , відповідно, ОСОБА_2 є її невісткою. Свідок підтвердила, що дійсно будинок АДРЕСА_1 подружжя відповідачів мало намір придбати, для чого частину грошових коштів накопичили, частину отримано в якості кредиту в банківській установі ОСОБА_3 , а частину коштів передала знайома ОСОБА_15 . Оскільки подружжю не вистачало приблизно 10 000 доларів США, вказану суму без вимоги про повернення подружжю ОСОБА_16 надала свідок із чоловіком. Про надання позики ОСОБА_1 їй нічого не відомо. Свідок стверджує, що такий факт не мав місце, в іншому випадку їй би було відомо про це. Свідок підтвердила, що під час розгляду справи про поділ майна ОСОБА_16 вона певний час була представником ОСОБА_3 . 
Разом з цим суд наголошує, що під час допиту суд неодноразово робив зауваження свідкові, яка не надавала прямі та чіткі відповіді на поставлені запитання учасників справи, уникала частини відповідей. Суд не може визнати доведеним, що свідок мала бути обов?язково обізнаною про надання позики ОСОБА_17 , зазначене твердження свідка є суб?єктивним та не змінює висновків суду за результатами розгляду справи.
Свідок ОСОБА_11 показав суду, що товаришує із відповідачем ОСОБА_3 , який також є його кумом, з відповідачкою знайомий. Позивача свідок бачив один раз, коли у 2015-2016 році він із ОСОБА_3 приїжджав на дачу до матері ОСОБА_18 , розташовану по АДРЕСА_6 , де вони розмовляли втрьох. Під час розмови вийшов з автівки ОСОБА_19 , обурений тим, що жодних грошових коштів у борг не надавав, про що стало відомо в суді. Зазначені обставини відомі зі слів ОСОБА_3 . Наскільки відомо свідкові, джерелом придбання будинку були накопичені кошти, продаж відповідачем автівки, 3-кімнатної квартири, а також частину коштів позичили батьки ОСОБА_3 . У свідка відповідач також просив надати в борг 5 000 доларів США, проте свідок відмовив, позичити не зміг. Зазначені покази суперечать вищенаведеним вимогам ч.2 ст.90 ЦПК України (покази з чужих слів), тому не приймаються судом, крім того, свідчать виключно про суб?єктивне сприйняття свідком певних обставин.
Враховуючи вимогу безпосередності дослідження доказів, письмові пояснення свідків суд до уваги не бере.
Крім того, не є належними доказами в даному випадку відносно предмета доказування у справі копія кредитного договору №702577745 від 11.07.2014, укладеного між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_3 (т.с.1 а.с.199-202), відповідь заступника керівника Запорізької місцевої прокуратри №1 Харченка В.І. від 16.11.2017 у засвідченій копії (т.с.1 а.с. 224), копія заяви ОСОБА_3 від 06.12.2021 із витягом з ЄРДР від 06.12.2021. 
Сторонами не надано доказів притягнення певної особи до кримінальної відповідальності, тому доводи сторони відповідача ОСОБА_3 щодо шахрайських дій позивача та відповідачки ОСОБА_2 свого належного підтвердження не знайшли.
Суд також звертає увагу, що актуальних даних щодо зареєстрованого права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 матеріали справи не містять, як і щодо інших об?єктів нерухомості, письмові докази щодо яких надавались сторонами у справі. Проте приналежність об?єктів нерухомості саме станом на час розгляду справи (тих, що визнані спільним сумісним майном подружжя у вищенаведеному провадженні) не відноситься до предмету доказування.
За даними посвідчення (у засвідченій копії) НОМЕР_7 ОСОБА_2 має пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей, за змістом посвідчення строк дії завершений 24.03.2022. Разом з цим, згідно з копіями свідоцтв про народження НОМЕР_8 від 15.08.2012 (повторне), НОМЕР_9 від 09.06.2021, матір?ю ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_2 .
Інші докази в матеріалах справи відсутні.
Предметом даного спору є стягнення боргу за договором позики, укладеним між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 в інтересах сім?ї для придбання спільного із відповідачем ОСОБА_3 нерухомого майна – зазначеного вище житлового будинку, а саме відповідно до розписки від 27.03.2014, а також застосування відповідальності за порушення грошового зобов?язання відповідно до приписів ст.625 ЦК України.
Підставою для звернення до суду стала та обставина, що сума боргу, яка за змістом розписки ОСОБА_2 , дорівнює 9 000 доларів США (тіло боргу) та процентів (із розрахунку 200 доларів США на місяць), у визначений сторонами договору строк (01.04.2019) не повернута.
Під час розгляду справи суд виходить з правового змісту норм, які регулюють загальні умови та строки виконання зобов`язань, а також відповідальність за їх порушення учасниками цивільних правовідносин, а саме ст. 509, 524-527, 530, 533, 549-551, 598, 599, 610-612, 625 ЦК України. Разом з цим, загальні положення про договір врегульовані ст. 626-631 ЦК України.
За змістом п.3, 5, 6 ч.1 ст.3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства відносяться свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, серед іншого, договори та інші правочини. 
Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Крім того, за положеннями ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як врегульовано ч.1 ст. 202, ст.207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
При цьому, обмежень щодо друкованого способу написання розписки чинним законодавством не передбачено, тому доводи ОСОБА_3 не знаходять свого підтвердження під час розгляду справи.
Суд враховує, що письмова форма договору позики у вигляді розписки від імені ОСОБА_2 , з огляду на реальний характер такого договору, є доказом не лише факту укладення, але й факту передачі грошової суми, вказаної у розписці, позичальнику. З розписки судом встановлено дату отримання зазначеної вище суми коштів відповідачем – 27.03.2014, що є беззаперечним доказом наявності між сторонами відносин позики.
За змістом ч.3 ст.545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 
Натомість, оригінал розписки наданий суду саме позикодавцем (позивачем), був предметом експертного дослідження, під час проведення якого доводи ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження з урахуванням неможливості надання висновків експертами з окресленого питання, як про це зазначено вище по тексту рішення. 
Написання розписки відповідачкою ОСОБА_2 визнається. На користь її доводів суд враховує часткове погашення боргу під час здійснення розгляду даної справи у сумі 37 500,00 гривень.
Відповідно до ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Як врегульовано ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтями 524, 533 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Проте, позивачем заявлено до стягнення суму боргу, еквівалентну 9 000 доларів США, на підставі вищенаведеного договору, із розрахунку 28,0524 гривень за 1 долар США. Позаяк в строк, визначений сторонами – 01.04.2019 борг не повернутий, а позов пред?явлений до суду 13.09.2021, відповідно, суд вважає за необхідне під час здійснення розрахунків застосовувати офіційний курс НБУ саме на останню дату з зазначених.
Розглядаючи спір, що виник між сторонами, надавши оцінку наявним доказам, суд виходить з того, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). 
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).
Відповідних обставин під час розгляду даної справи, що свідчать про нікчемність правочину, судом не встановлено, зустрічного позову із вимогою про визнання договору позики недійсним відповідачами не заявлено, тому суд дійшов висновку про правомірність вчиненого правочину.
Суд зауважує, що пред`явлення позикодавцем позичальнику вимоги про повернення позики в часі до звернення до суду з огляду на зміст розписки та норми чинного законодавства не вимагається. 
Проте, й докази повного погашення заборгованості з боку сторони відповідача не надано. Дотримання досудового порядку врегулювання спору у справах даної категорії (якщо предметом спору є лише сума заборгованості за договором позики) не є обов`язковим.
Крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість для суду фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16).
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року в справі № 520/11429/17).
Так, під час розгляду цивільної справи №336/9103/15 (касаційного перегляду зокрема) встановлено, що 01.04.2014 ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Згідно з доказами, проаналізованими судом у рішенні, під час укладення даного договору передано частину грошових коштів в рахунок сплати вартості будинку - 111 000 гривень завдатку в рахунок забезпечення виконання основного зобов`язання. 
Даний будинок, як встановив суд, придбаний під час фактичного проживання колишнього подружжя ОСОБА_16 однією сім?єю без реєстрації шлюбу, що мало місце (як встановлено судом) до жовтня 2015 року. Будинок визнаний спільним сумісним майном, крім того, здійснено поділ даного об?єкта нерухомості у рівних ідеальних частках (по 1/2 частині). 
Суд окремо наголошує на спростування доводів ОСОБА_3 , як видно з рішення суду першої інстанції (мотивувальної частини, під час опису доказів), що ОСОБА_2 повідомляла про укладення договору позики, проте відповідних доказів не надавала.
Суд також наголошує, що у ст.540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Системний аналіз статей 540 та 541 ЦК дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.
Законодавець передбачає виникнення солідарних зобов`язань лише у випадках наявності множинності осіб у зобов`язаннях, як правило, на боці боржника. Тобто, якщо ч.1 ст.541 ЦК України передбачає виникнення і солідарного обов`язку, і солідарної вимоги, за змістом норм ЦК України переважно йдеться про виникнення саме солідарного обов`язку.
Ч.4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Ч.4 ст. 65 СК України свідчить, що вказана норма СК України хоча й містить положення про виникнення обов`язків у другого з подружжя, однак не кваліфікує ці обов`язки як солідарні, а тому до відносин щодо зобов`язань подружжя повинні застосовуватись приписи ст.540 ЦК України про часткові зобов`язання, а не правила ст.541 ЦК України про солідарні зобов`язання. Тобто, статтею 540 ЦК України встановлена презумпція, за якою будь-які зобов`язання із множинністю осіб є частковими, причому з рівністю розміру часток, крім випадків, коли згідно ст. 541 ЦК України вони вважаються солідарними.
Відповідно, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, зокрема, спільне проживання сторін станом на дату укладення договору позики - 27.03.2014, дату укладення попереднього договору - 01.04.2014 та договору купівлі-продажу житлового будинку – 29.07.2014, при цьому, обидва правочини вчинені зі згоди ОСОБА_3 , суд вважає доведеною ту обставину, що договір позики від 27.03.2014 укладений ОСОБА_2 саме в інтересах сім?ї.
Згідно з приписами ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує й правові висновки, здійснені Верховним Судом у постанові від 10.12.2025 у справі № 536/1500/17, пр.№ 61-2833св24. Так, Верховний Суд виснував, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Положеннями статті 65 СК України визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Водночас, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. 
З огляду на викладене суд вважає встановленим факт надання ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 27.03.2014 в сумі 9 000 доларів США в інтересах сім`ї останньої та ОСОБА_3 , тому відхиляє доводи останнього про необхідність його підпису при укладанні такого договору чи дозволу на його укладання.
Крім того, відповідно до правових висновків, здійснених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц, пр.№ 14-712 цс 19, норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У даній постанові також виснувано, що Велика Палата Верховного Суду вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)). Крім того, в даній справі ВП ВС зробила окремий висновок з приводу того, що той факт, що сторони не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя. 
Разом з цим, щодо способу стягнення суми позики та інших складових заборгованості суд наголошує на вищенаведених приписах ст.540, 541 ЦК України та вважає за необхідне стягувати заборгованість саме у рівних частках, а не солідарно, окремо наголошуючи на тому, що між сторонами вже проведений поділ майна подружжя та право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на придбання якого надано позику, поділений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме навпіл. 
Крім того, ОСОБА_2 вже частково сплачено заборгованість, що не може бути враховано у разі солідарного стягнення, вочевидь зумовить новий судовий спір про стягнення цієї заборгованості в порядку регресу, що є недоцільним. Тому правові висновки щодо способу стягнення, наведені у п.61,64,65 вказаної вище постанови, в даному випадку суд не вважає застосованими.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що загальна сума боргу відповідачки, яка підлягає стягненню на користь позивача з обох відповідачів, в рівних частках, за вирахуванням сплаченої ОСОБА_2 суми, складає 9 000 доларів США. Факт укладення правочину (договору позики) підтверджений оригіналом розписки від із зазначенням сторін договору, суми заборгованості, дати повернення боргу, що порушена позичальницею, засвідчена підписом відповідачки, - не спростовані в даній справі та не викликають у суду розумних сумнівів з урахуванням загальних положень про доказування у цивільному процесі.
Оскільки сума позики становить 9 000,00 доларів США *26,6782 гривень за 1 долар США, враховуючи офіційний курс НБУ станом на 13.09.2021, вона еквівалентна 240 103,80 гривень / 2 (кількість належних боржників), тобто, стягненню на користь позивача підлягає сума - по 120 051,90 гривень, з кожного з відповідачів.
При цьому, враховуючи сплачені ОСОБА_2 09.12.2022 (тобто, після звернення ОСОБА_1 до суду) 37 500,00 гривень, до стягнення з неї визначається сума, яка дорівнює 82 551,90 гривень (120 051,90 гривень – 37 500,00 гривень). 
Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення суми позики підлягають частковому задоволенню, з урахуванням способу стягнення (рівними частками) та застосованого судом офіційного курсу валют для розрахунку суми позики у національній валюті України станом на 13.09.2021 (дату звернення до суду), оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення суми позики саме в еквіваленті у гривні.
Щодо вимог про стягнення процентів в розмірі, узгодженому сторонами правочину, суд виходить з такого.
В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (ч.5 ст.626 ЦК України).
За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року у справі №498/1105/15-ц, пр.61-18065св18 зазначено, що: «право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-465цс18.
Так, умови договору позики (зі змісту відповідної розписки від 27.03.2014) не суперечать вказаним положенням ч.2 ст.1048 ЦК України, сума процентів за користування коштів визначена сторонами правочину у розмірі 200 доларів США на місяць, на час розгляду справи не повернута, відповідно, підлягає стягненню в повному обсязі з відповідачів, в рівних частках, на користь позикодавця за період з 27.03.2014 по 01.04.2019, тобто, до узгодженого сторонами дня повернення позики, із врахуванням кількості повних календарних місяців за вказаний період.
Таким чином, сума процентів відповідно до умов договору позики від 27.03.2014 за період з дати укладення договору (27.03.2014) по узгоджену дату її повернення (01.04.2019), тобто в межах строку дії договору, підлягає стягненню із розрахунку 60 місяців (повних) * 200 доларів США на місяць = 12 000,00 доларів США * 26,6782 гривень за 1 долар США, враховуючи офіційний курс НБУ станом на 13.09.2021= 320 138,40 гривень. 
Зазначену суму суд не може зменшити з урахуванням вище наведених норм та досліджених правових висновків Верховного Суду, тому доводи ОСОБА_2 суд не приймає.
Таким чином суд ухвалює рішення по стягнення з кожного з відповідачів по 160 069,20 гривень.
При цьому, стороною позивача наводився розрахунок за період, що охоплює час після закінчення строку дії договору, що є неправомірним, пояснює різницю у розрахунку суми та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення процентів за договором позики від 27.03.2014.
Щодо вимог про стягнення 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, суд враховує таке.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Так, вказаною нормою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму 3% відповідно до статті 625 цього Кодексу, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Враховуючи дату укладення договору позики, узгоджений сторонами строк повернення позики – 01.04.2019, дату звернення до суду – 13.09.2021, період нарахування грошової відповідальності у виді 3% річних завершується до введення на території України воєнного стану, тобто списанню позикодавцем дана заборгованість не підлягає.
Щодо розрахунку трьох процентів річних, суд виходить з такого: позивачем заявлено до стягнення 13 633,47 гривень відповідно до ст.625 ЦК України, що нарахована за 895 днів. Так, суд погоджується із даною кількістю днів, за період з 02.04.2019 (наступний день після закінчення строку дії договору) по 13.09.2021 (без його врахування як дня звернення до суду), беручи до уваги в кожному місяці з зазначених: 29 (днів, з 02.04.2019), 31, 30, 31, 31, 30, 31, 30, 31, 31, 29, 31, 30, 31, 30, 31, 31, 30, 31, 30, 31, 31, 28, 31, 30, 31, 30, 31, 31, 12 днів (вересня 2021 року), що у підсумку становлять 895 днів. Таким чином, 9 000,00 доларів США * 895 днів прострочення *3%/ 365= 662,05 доларів США. Із врахуванням курсу НБУ станом на 13.09.2021, 662 долари США * 26,6782 гривень за 1 долар США, враховуючи офіційний курс НБУ станом на 13.09.2021 = 17 660,97 гривень. 
Разом з цим, до стягнення заявлено саме 662 долари, що еквівалентно, на переконання сторони позивача, саме 13 633,47 гривень, таким чином, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог й ухвалює рішення про стягнення з кожного з відповідачів по 6 816,73 гривень. Таким чином, позовні вимоги щодо застосування наслідків невиконання грошового зобов?язання – повернення суми позики відповідно до договору позики від 27.03.2014 підлягають частковому задоволенню, з урахуванням того, що судом змінено спосіб стягнення.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ч.1 ст.266 ЦПК України закріплено, що суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.
Враховуючи наведені висновки суду, за результатами розгляду справи встановлено, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, відповідно, суд ухвалює рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 27.03.2014 у сумі 82 551,90 гривень, процентів у сумі 160 069,20 гривень, трьох відсотків річних у сумі 6 816,73 гривень, тобто, всього – 249 437,83 гривень; а також з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 27.03.2014 у сумі 120 051,90 гривень, процентів у сумі 160 069,20 гривень, трьох відсотків річних у сумі 6 816,73 гривень, всього - 286 937,83 гривень. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в іншій частині суд відмовляє.
Суд також наголошує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц, пр. 14-128цс18 зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, пр. 14-166цс20 конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17, пр.14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Так, правові позиції, наведені стороною відповідача, а саме адвокаткою Лупінос Є.А. у додаткових поясненнях, скерованих за допомогою системи «Електронний суд» 06.05.2025, судових дебатах, суд не враховує, позаяк зазначені правові висновки Верховного Суду здійснені у справах, які розглянуті в порядку господарського судочинства, а також без врахування обставин даної справи.
Відповідно до ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
За нормою ч.4,6 ст.139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Крім того, відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, за змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задовольняються частково, заборгованість сплачена ОСОБА_2 частково після звернненя ОСОБА_1 до суду із даним позовом, на відповідачів в рівних частках слід покласти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви до суду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При цьому, за приписами ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. П.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Таким чином, сума 98,79 гривень може бути повернута за клопотанням сторони позивача з державного бюджету, тобто, в розмірі переплаченої суми, оскільки замість 7 245,36 гривень (1% від 724 535,71 гривень (ціна позову) ОСОБА_1 сплачено 7 344,15 гривень. 
Стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір у сумі 5 363,76 гривень (по 2 681,88 гривень з кожного), із розрахунку (7 245,36 гривень * 536 375,66 гривень (сума задоволених позовних вимог) / 724 535,71 гривень (ціна позову).
Згідно з приписами ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Так, представником відповідача ОСОБА_3 під час розгляду справи (в іншому складі суду, під головуванням судді Щасливої О.В.) подано клопотання про призначення судової експертизи, проте з урахуванням критеріїв згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України, враховуючи позиції сторін під час розгляду клопотання, висновки експертів за результатами проведення експертизи, вартість витрат на її проведення у сумі 9 087,36 гривень суд вважає за необхідне залишити за відповідачем ОСОБА_3 .
Щодо витрат ОСОБА_1 про стягнення судового збору в сумі 496,20 гривень (за розгляд заяви про забезпечення позову), враховуючи критерії відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні заяви сторони позивача про забезпечення позову судом відмовлено, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення цієї частини витрат за позивачем. 
За приписами ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Разом з цим, представники сторін одноголосно заявили про відсутність потреби в розподілі даного виду витрат за результатами розгляду справи, необхідних доказів до закінчення судових дебатів не подали, відповідних заяв про їх подання у визначений ч.8 ст.141 ЦПК України строк не зробили, відповідно, заява ОСОБА_3 (вказана у відзиві) залишається без розгляду. Інших заяв про розподіл судових витрат матеріали справи не містять.
Керуючись ст. 12-13, 19, 76-82, 90, 95-96, 100-102, 110, 133, 134, 137, 139, 141, 213, 223, 229, 240, 247, 258-259, 263-266, 272-273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики та застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання,-задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27.03.2014 у сумі 82 551,90 гривень (вісімдесят дві тисячі п`ятсот п`ятдесят одна гривня 90 копійок), проценти у сумі 160 069,20 гривень (сто шістдесят тисяч шістдесят дев?ять гривень 20 копійок), три відсотки річних у сумі 6 816,73 гривень (шість тисяч вісімсот шістнадцять гривень 73 копійки), всього – 249 437,83 гривень (двісті сорок дев?ять тисяч чотириста тридцять сім гривень 83 копійки).
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27.03.2014 у сумі 120 051,90 гривень (сто двадцять тисяч п`ятдесят одна гривня 90 копійок), проценти у сумі 160 069,20 гривень (сто шістдесят тисяч шістдесят дев`ять гривень 20 копійок), три відсотки річних у сумі 6 816,73 гривень (шість тисяч вісімсот шістнадцять гривень 73 копійки), всього - 286 937,83 гривень (двісті вісімдесят шість тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 83 копійки).
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в іншій частині відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі – по 2 681,88 гривень (дві тисячі шістсот вісімдесят одна гривня 88 копійок) з кожного.
Роз`яснити позивачу, що судовий збір в розмірі переплаченої суми за подання до суду позовної заяви, що дорівнює 98,79 гривень може бути повернутий за клопотанням сторони позивача з державного бюджету.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову у сумі 496,20 гривень, - залишити за ОСОБА_1 .
Судові витрати зі сплати за проведення експертного дослідження у сумі 9 087,36 гривень, - залишити за ОСОБА_3 .
Реквізити сторін та третьої особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , інша відома адреса: АДРЕСА_4 ;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; інша відома адреса для листування: АДРЕСА_6 ;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП не відомий, адреса за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_5 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду складено та підписано 23.02.2026.

Суддя         Л.А. Вайнраух