ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/282/26 Справа № 203/6247/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 15 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 06 травня 2025 року у складі судді Католікяна М.О.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про відібрання дитини, -  
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року визначено місце проживання дитини почергово по два тижні з кожним із батьків. Між тим, дитина постійно мешкає з батьком, який умисно ухиляється від виконання судового рішення, добровільно дитину не повертає.
Враховуючи викладене, вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просити відібрати малолітню дитину у батька та повернути у розумінні положень статті 162 СК України.
Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 06 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки протягом тривалого часу дитина постійно мешкає разом з батьком, емоційно прив`язана до нього, тому, враховуючи сталість її життя, організованого протягом цього часу, бажання самої дитини мешкати разом з батьком та братом, а з матір`ю лише спілкуватися, повернення дитини в даному випадку до матері суперечитиме її інтересам.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також постановити окрему ухвалу щодо ОСОБА_2 в порядку положень статті 262 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, недостатньо перевірені її доводи та не звернуте належної уваги на положення статті 162 СК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Вказує, що рішення суду першої інстанції призводить до порушення її батьківських прав, зокрема на безперешкодне спілкування і проживання з дитиною, що прямо передбачено положеннями Сімейного кодексу України та визначено постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у справі № 199/7566/22, а тому наявні правові підстави для скасування рішення суду та задоволення позову. Крім того, вказує, що батько дитини не виконує рішення Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у справі № 199/7566/22, яким визначено місце проживання дитини, чим порушує її права та позбавляє можливості виконувати батьківські обов`язки щодо виховання дитини та спілкування з нею, що підтверджується наданими доказами у справі, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з огляду на наступне.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що з 22 вересня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року розірвано.
Від шлюбу сторони мають двох синів: повнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
14 березня 2022 року у зв`язку із вторгненням російських військ в Україну ОСОБА_1 з дітьми виїхала в Німеччину в якості біженки. 
29 липня 2022 року діти самостійно повернулись в Україну до батька.
Постановою Дніпровський апеляційний суд від 22 жовтня 2024 року у справі №199/7566/22 визначено місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово по два тижня з кожним з батьків.
Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає разом з батьком та старшим братом за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним третьою особою, для дітей створено належні умови для проживання, виховання та навчання.
ОСОБА_1 мешкає у Німеччині в якості біженки, має дозвіл на тимчасове перебування, який періодично продовжує, у Німеччині вона народила дитину, якій два роки.
29 квітня 2025 року комунальним закладом соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Обійми» Дніпровської міської ради було складено висновок психолога №01/4-67, згідно з яким: психолог під час роботи із сім`єю спостерігав турботливе ставлення батька до ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 має високий рівень прихильності до батька; хлопець повідомив, що мешкає разом з батьком та старшим братом, має бабусю та дідуся, до яких ходить в гості, відвідує дитячий садок, де має друзів; емоційно ОСОБА_6 прив`язаний до батька та старшого брата, тепло відгукується про бабусю та дідуся; ОСОБА_6 говорить, що любить свою маму, хоче з нею спілкуватися, а проживати – разом з батьком; хлопчик розповідає, що мати його любить, проте батька та брата розлюбила; Лев підкреслює, що боїться їхати до матері через те, що йому невідомо, як йому там буде жити; мати повідомила, що збирається перебувати у Німеччині протягом воєнного стану в Україні; психолог рекомендував матері спочатку поновити стосунки з дитиною.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із найкращих інтересів дитини, оскільки протягом тривалого часу дитина постійно мешкає разом з батьком, емоційно прив`язана до нього, враховуючи сталість життя дитини організованого протягом цього часу, бажання самої дитини мешкати з батьком та братом, а з матір`ю лише спілкуватися.
Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов таких висновків за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). 
Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою.
Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.
Положення частини першої статті 162 СК України, якою передбачено відібрання дитини, покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 (провадження № 61-2794св22).
Частиною першою статті 170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Дніпровського апеляційного суд від 22 жовтня 2024 року, залишену без змін постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово по два тижня з кожним з батьків.
Відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024042130000307 від 27 грудня 2024 року та копії витягу №12025042130000001 від 02 січня 2025 року до ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області надійшла ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/14136/24, провадження №1-кс/201/4950/24 щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 за фактом невиконання рішення суду колишнім чоловіком ОСОБА_2 , правова кваліфікація кримінального правопорушення за частиною першою статті 382 КК України.
Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово по два тижня з кожним з батьків, про наявність якого батько дитини обізнаний, проте не виконав, залишив сина проживати у себе, чим самочинно змінив місце його проживання, добровільно дитину матері не передає, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Вказане вище свідчить про обґрунтованість позову, апеляційної скарги та свідчить про наявність підстав для відібрання дитини у батька у розмінні положень статті 162 СК України, оскільки доказів того, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері негативно впливатиме на її розвиток матеріали справи не містять, а обставини, які перешкоджають повернути дитину матері, або будуть суперечити інтересам дитини судом не встановлені. Наведене також відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 950/2655/21.
Колегія суддів звертає увагу, що небажання батька дитини добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному положеннями статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає положенням статей 15, 16 ЦК України.
В рамках даної справи, батьком не доведено обставин, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання дитини згідно з рішенням суду, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Аналогічно не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, колегією суддів не встановлено.
Дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що відповідач самоправно, без згоди матері, забрав у неї малолітню дитину, тому має повернути її матері, що буде відповідати положенням частини першої статті 162 СК України, яка підлягає застосуванню у рамках даної справи.
Суд першої інстанції не врахував дані обставини і вищезазначені вимоги закону та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням закону. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні достатні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Під час перегляду справи в апеляційному порядку, ОСОБА_1 просила постановити окрему ухвалу щодо ОСОБА_2 в порядку положень статті 262 ЦПК України, посилаючись на те, що останній тривалий час не виконує судове рішення, позбавляє її можливості кожні два тижні місяця бачитись з сином, чим саме порушує не тільки її права, а й права малолітньої дитини.
Відповідно до статті 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
У частині другій, третій статті 262 ЦПК України передбачено, що суд виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 в справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що: «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».
З урахування результатів розгляду апеляційної скарги у постановлені окремої ухвали слід відмовити.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно й змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, згідно статті 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1453,44 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 06 травня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та повернути матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за зареєстрованим місцем проживання у АДРЕСА_2 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1453,44 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 31 березня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна