ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року	 	Справа № 914/1688/25	
місто Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі	
головуючий суддя:	Рим Т. Я.,	
судді:	Прядко О. В.,	
 	Манюк П. Т.,	
за участю секретаря судового засідання Кушти А. М., розглянув у відкритому судовому засіданні 	
апеляційну скаргу: 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Профітті Групп",	
на ухвалу:	Господарського суду Львівської області від 17.03.2026 (суддя Горецька З. В.) про забезпечення позову,	
у справі:	№ 914/1688/25,	
за позовом:	ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 або Позивачка),	
до відповідача:	Товариства з обмеженою відповідальністю "Профітті Групп" (надалі – ТОВ "Профітті Групп", Апелянт або Відповідач),	
про:	стягнення вартості частки майна пропорційно частці в статутному капіталі у розмірі 4'009'582,00 гривень.	
У судовому засіданні взяли участь представники:	
позивача:	ОСОБА_2 ,	
відповідача (апелянта):	Прокопик Ігор Андрійович.	
I. ПРОЦЕДУРИ
Історія розгляду справи
1. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Профітті Групп" про стягнення вартості частки майна у розмірі 4'009'582,00 грн пропорційно частці в статутному капіталі у зв`язку з її виходом зі складу учасників товариства.
2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТОВ "Профітті Групп" не виплатило Позивачці вартість її частки у статутному капіталі товариства в розмірі 15 % у зв`язку з її виходом зі складу учасників.
3. Предметом позову є стягнення вартості частки майна пропорційно частці в статутному капіталі у розмірі 4'009'582,00 гривень.
4. Підставою позову є невиплата в добровільному порядку ТОВ "Профітті Групп" належної ОСОБА_1 частки в статутному капіталі у зв`язку з її виходом з товариства
5. ОСОБА_1 подала до Господарського суду Львівської області заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, реєстраційний номер 2331009146215, кадастровий номер 4621580300:01:000:1510 (надалі – Заява).
6. Заяву обґрунтовано тим, що Відповідач фактично не здійснює господарську діяльність та не має грошових коштів, у зв`язку з чим накладення арешту на земельну ділянку забезпечить належне виконання рішення суду в разі задоволення позову і водночас не спричинить для Відповідача негативних наслідків.
7. Ухвалою від 17.03.2026 місцевий суд задовольнив Заяву. Оцінюючи доводи заявника, суд врахував, що Відповідач не здійснює активної господарської діяльності, не має достатніх грошових коштів, а також учинив дії щодо зняття арешту з належної йому земельної ділянки, що може свідчити про намір відчужити майно та уникнути виконання рішення суду. З огляду на це місцевий суд дійшов висновку, що існує реальна загроза ускладнення або неможливості виконання рішення у разі задоволення позову. Водночас накладення арешту на земельну ділянку є співмірним заходом забезпечення, який не порушує прав Відповідача, оскільки не позбавляє його права користування майном, а лише обмежує можливість його відчуження.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
8. Не погодившись із указаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Профітті Групп" подало апеляційну скаргу до Західного апеляційного господарського суду.
9. Відповідно до частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
10. Оскільки оскаржується ухвала про забезпечення позову, яка не віднесена частиною 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України до ухвал, які розглядаються без повідомлення учасників справи, ухвалою від 30.03.2026 Західний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження у справі та призначив розгляд справи на 22.04.2026.
11. Учасники справи отримали ухвалу про відкриття апеляційного провадження у справі 30.03.2026, про що свідчать долучені до матеріалів справи довідки про доставку електронних листів (а. с. 41-43).
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Позиція Апелянта
12. Ухвала Господарського суду Львівської області від 17.03.2026 у справі № 914/1688/25 прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому є незаконною та підлягає скасуванню.
13. Суд першої інстанції фактично обмежився цитуванням доводів Позивача, не надавши їм самостійної оцінки та не встановивши наявності реальних підстав для накладення арешту.
14. Єдиним аргументом, покладеним в основу ухвали, стало посилання на зняття 05.02.2026 арешту із земельної ділянки (реєстраційний № 2331009146215, кадастровий № 4621580300:01:000:1510). Проте суд не з`ясував підстав накладення та зняття цього арешту. Арешт був накладений у межах виконавчого провадження № АСВП 73565854 від 11.12.2023) та знятий у зв`язку з його повним виконанням на початку 2024 року, тобто вказані обставини не пов`язані з цією справою і не свідчать про ризик ухилення від виконання рішення.
15. Відповідач упродовж тривалого часу не вчиняв жодних дій, спрямованих на відчуження земельної ділянки. 
16. Застосований місцевим судом захід забезпечення є неспівмірний з предметом позову, оскільки ринкова вартість земельної ділянки згідно з наявним у справі висновком експерта становить 27'500'984,00 грн, тоді як розмір позовних вимог складає 4'009'582,00 гривень.
Відзив
17. Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ухвала про забезпечення позову прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права, оскільки суд установив наявність об`єктивного ризику утруднення виконання рішення: відповідач не має грошових коштів, не здійснює діяльності та володіє фактично єдиним активом – земельною ділянкою.
18. Практика Верховного Суду вимагає не доведення ухилення від виконання рішення, а наявності обґрунтованої загрози його невиконання. Така загроза у справі є очевидною. Відсутність обтяжень на майно Відповідача лише підвищує ризик його відчуження.
19. Застосований захід забезпечення позову у вигляді арешту майна є належним і співмірним. Він не позбавляє Відповідача права користування майном, а лише обмежує його відчуження.
20. У справі 06.04.2026 прийнято рішення, яким позов задоволено повністю, що підтверджує необхідність забезпечення позову для реального його виконання.
21. Сукупність дій Відповідача, включаючи подання формальної апеляційної скарги без належних підстав, свідчить про недобросовісну поведінку, спрямовану на затягування виконання рішення.
22. З огляду на це немає підстав для скасування ухвали Господарського суді Львівської області від 17.03.2026.
III. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
23. Відповідно до приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
24. Ухвала від 17.03.2026 Господарського суду Львівської області у цій справі оскаржується Відповідачем в повному обсязі.
Загальні засади забезпечення позову
25. Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
26. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно…, що належить або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
27. При вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку зі вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
28. Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує винятково з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.
29. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
30. Аналогічні висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21.
31. Верховний Суд у пункті 4.18 постанови від 23.10.2024 у справі № 921/245/24 зазначає, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
32. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та постановах Верховного Суду від 01.07.2024 у справі № 916/770/24, від 26.06.2024 у справі № 916/938/24, від 02.02.2026 у справі № 902/1281/25
33. Цієї правовою позицією Верховного Суду спростовуються доводи Апелянта, викладені у пункті 15 цієї постанови.
34. У постанові Верховного Суду від 06.10.2025 у справі № 907/312/25 Верховний Суд зазначив, що у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.
35. Відповідач не позбавлений права подати суду докази, які б дозволили оцінити дійсний майновий стан відповідача та в залежності від цього встановити, чи є ризики утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, є неспівмірними (наприклад надати докази оцінки майна, які б підтверджували можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває спірну суму).
36. Аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постанові від 07.01.2025 у справі № 910/1/21.
37. Водночас колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 910/11409/24, від 14.04.2025 у справі № 916/1804/24, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 16.11.2023 у справі № 921/333/23, від 13.07.2022 у справі № 904/4710/21, від 04.06.2025 у справі № 918/1063/24.
38. Обранням належного, такого, що відповідає предмету спору, заходу забезпечення позову забезпечується дотримання принципу співмірності виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.04.2025 у справі № 916/1804/24, від 13.12.2023 у справі № 921/290/23, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 04.06.2025 у справі № 918/1063/24.
39. У постанові від 07.07.2025 у справі № 904/659/25 Верховний Суд зазначив, що застосування таких заходів забезпечення позову як, зокрема, арешт майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Зазначеним підтверджується також наявність зв`язку між заходами до забезпечення позову, які просить Позивач вжити із предметом позовної вимоги та спроможність таких заходів забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, та можливість виникнення імовірних утруднень виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів у цій справі. 
Щодо висновків місцевого суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у справі
40. Предметом позову у цій справі з стягнення з Відповідача 15 % належної йому частки в статутному капіталі, що становить 4'009'582,00 гривень.
41. Отже, встановлення наявності у Відповідача грошових коштів або іншого майна, за рахунок якого може бути виконане рішення суду, має істотне значення для забезпечення його реального виконання у цій справі.
42. Вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції встановив відсутність у Відповідача грошових коштів, нездійснення ним господарської діяльності, а також відсутність інших активів, окрім належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 4621580300:01:000:1510, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2331009146215 (надалі – Земельна ділянка) (а. с. 11-12). Зазначені обставини Апелянт не спростовував.
43. Починаючи з 11.12.2023, та під розгляду справи в суді першої інстанції Земельна ділянка перебувала під арештом, який було накладено рішенням приватного виконавця Білецького І. М. у межах виконавчого провадження № АСВП 73565854. Проте 05.02.2026 за рішенням цього ж приватного виконавця за заявою самого Апелянта арешт було припинено. Про зазначені вище обставини свідчать відомості з Державного реєстру речових прав (а. с. 11-12).
44. Зазначене вище у своїй сукупності свідчить про наявність обґрунтованого ризику утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову. Відповідач не спростовував зазначені обставини, не підтвердив наявність у нього будь-яких грошових коштів та майна, за рахунок яких може бути забезпечено виконання рішення суду. Не навів він таких аргументів і в суді апеляційної інстанції.
45. За таких обставин застосування судом першої інстанції заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку як єдиний майновий актив Відповідача є обґрунтованим і ефективним способом забезпечення позову, що забезпечує реальне виконання рішення суду.
46. Доводи Апелянта про непов`язаність арешту з предметом спору у цій справі (див. пункт 14 цієї постанови), не спростовують наведеного висновку, оскільки відсутність будь-яких обтяжень щодо цього майна свідчить про можливість його вільного відчуження у будь-який момент, що, своєю чергою, лише підтверджує необхідність застосування відповідного заходу забезпечення позову.
47. В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції Апелянт доводив, що упродовж тривалого часу розгляду справи він не вчиняв жодних дій, спрямованих на відчуження цієї Земельної ділянки. Проте ця обставина спростовується тим, що він і не міг вчиняти таких дій з огляду на чинність арешту, накладеного приватним виконавцем.
48. Щодо доводів Апелянта про неспівмірність вижитих місцевим судом заходів забезпечення позову з огляду на те, що ринкова вартість Земельної ділянки згідно з наявним у матеріалах справи висновком експерта від 10.03.2025 № 2552-Е могла становити 27'500'984,00 грн, що суттєво перевищує розмір позовних вимог – 4'009'582,00 грн (див. пункт 16 цієї постанови), колегія суддів зазначає таке.
49. Співмірність заходів забезпечення позову оцінюється не лише порівнянням розміру позовних вимог із ціною позову. Як зазначено вище (див. пункт 37 цієї постанови), співмірність передбачає оцінку співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими наслідками, які можуть настати у разі їх невжиття, з урахуванням вартості майна, прав та інтересів сторін, а також ефективності обраного заходу.
50. У цьому випадку невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження єдиного активу Відповідача та, як наслідок, до унеможливлення виконання рішення суду, тоді як накладення арешту обмежує лише право розпорядження цим майном без позбавлення права користування. В ході апеляційного розгляду, відповідаючи на питання колегії суддів, представник Апелянта пояснив, що товариство планує видобувати корисні копалини на Земельній ділянці, тому зараз триває процес отримання дозвільної документації. Крім того, наявність арешту Земельної ділянки, накладеного в межах виконавчого провадження, не заважало йому здійснювати господарську діяльність.
51. З огляду на відсутність у Відповідача інших активів, саме накладення арешту на Земельну ділянку є єдиним ефективним заходом забезпечення позову, який забезпечує баланс інтересів сторін та реальне виконання рішення.
52. При цьому колегія суддів зазначає, що об`єктом цивільних прав у даному випадку є Земельна ділянка як цілісний та єдиний об`єкт нерухомого майна, поділ якої фізично не здійснюється для цілей накладення арешту. Відтак навіть якщо ухвалою арешт визначається у межах суми позовних вимог, фактично він поширюється на всю земельну ділянку, оскільки її частина не є окремим об`єктом цивільних прав і не може бути самостійним предметом обтяження чи відчуження.
53. Отже, накладення арешту на всю Земельну ділянку у цьому випадку не свідчить про порушення принципу співмірності.
54. Водночас колегія суддів зазначає, що арешт має тимчасовий характер та скасовується (може бути скасований) в порядку, визначеному статтею 145 Господарського процесуального кодексу України. За клопотанням учасника справи суд також може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим (частина 1 статті 143 Господарського процесуального кодексу України).
55. Отже, за умови виникнення певних обставин та/або припинення дії обставин, що існували на момент забезпечення позову, відповідач управі звернутися до суду та ініціювати питання про скасування чи заміну відповідного заходу забезпечення позову.
IV. ВИСНОВКИ 
56. Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
57. Апелянт не спростував висновки суду першої інстанції, ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.03.2026 прийнято з дотриманням норм процесуального права, а тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
Розподіл витрат на оплату судового збору
58. Судові витрати з оплати судового збору за розгляд апеляційної скарги залишаються за Апелянтом на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України. 
Враховуючи наведене, керуючись статтями 73, 74, 76, 77, 78, 79, 91, 114, 276, 282, Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Профітті Групп" залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.03.2026 у справі № 914/1688/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції в порядку та строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України. Касаційну скаргу подають безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено та підписано 24.04.2026.

Головуючий суддя	Рим Т. Я. 	
Судді	Прядко О. В. 	
 	Манюк П. Т.