Справа № 467/903/25
Провадження № 2/467/19/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області
у складі:
головуючого судді Догарєвої І.О.,
за участю секретаря Скорнякової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка Первомайського району Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Сорочана В.О., звернулось 30.06.2025 року до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 у якій просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,2208 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4820381000:01:020:0008, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років померла мати позивачки – ОСОБА_4 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається у тому числі з земельної ділянки, площею 0,2208 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4820381000:01:020:0008, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Після смерті матері позивачка, та її брат ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Під час оформлення спадщини вони з братом дійшли згоди щодо розподілу спадщини між ними та позивачці має перейти у спадщину житловий будинок матері та земельна ділянка, на якій він розташований. Під час оформлення спадкових прав виявилося, що після смерті баби позивачки, ОСОБА_5 , житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, успадкували її дочки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по частці кожна. Після цього тітка позивачки, ОСОБА_3 подарувала свою успадковану частку будинку матері позивачки, ОСОБА_4 за договором дарування. Однак ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку не оформила і власником земельної ділянки, на якій розташований будинок до цього часу значиться баба позивачки, ОСОБА_5 . Через зазначені обставини, нотаріусом було відмовлено у видачі позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме на зазначену земельну ділянку. 
Ухвалою судді від 01.07.2025 року провадження у справі відкрито, розгляд справи визначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Витребувано у завідувача Південноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 22.09.2025 року за клопотанням представника позивача, адвоката Сорочана В.О. витребувано у Державному нотаріальному архіві Миколаївської області копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 21.07.2025 року за клопотанням представника позивача, адвоката Сорочана В.О. витребувано у державного нотаріуса Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою суду від 21.07.2025 року за клопотанням представника позивача, адвоката Сорочана В.О. до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 03.11.2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 та її представник Сорочан В.О. у судове засідання не з`явилися, представник позивача звернувся із заявою, у якій справу просив розглядати без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою, у якій повідомив, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає, спадкове майно після смерті матері вони поділили, жодних претензій він не має. Справу просив розглядати без його участі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, звернулась із заявою, в якій повідомила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає. Свою частину земельної ділянки та житлового будинку подарувала матері позивачки – ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і жодних претензій на вказане майно не має. Справу просила розглядати без її участі. 
Враховуючи неявку в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Іванівка Вознесенського району миколаївської області померла ОСОБА_4 , про що Южноукраїнським ВДРАЦС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного МРУ МЮ (м. Одеса) 25.03.2024 року складено відповідний актовий запис №132 та видано свідоцтво про смерть.
Позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області. При народженні ОСОБА_7 . Матір`ю заявниці є ОСОБА_4 . Зазначене підтверджується копією свідоцтва про народження від 20.07.1970 року НОМЕР_1 . 
Прізвище позивачки « ОСОБА_8 » змінене після укладення шлюбу 21.05.1993 року на « ОСОБА_9 », що встановлено з копії свідоцтва про укладення шлюбу від 21.05.1993 року НОМЕР_2 .
З матеріалів спадкової справи №69/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 встановлено, що спадщину після її смерті прийняли дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , які у встановлений законом строк звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.
На випадок смерті ОСОБА_4 28.02.2013 року був складений заповіт, який охоплював належне спадкодавиці нерухоме майно у виді:
земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,90 га в межах території Іванівської ради Арбузинського району Миколаївської області на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК №028483 від 20.05.2004 року, яку заповідано ОСОБА_1 ;
земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 11.40 га в межах території Іванівської ради Арбузинського району Миколаївської області на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІІ-МК №004381 від 20.05.2004 року, яку заповідано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках. 
Інше майно спадкодавиці заповітом не охоплене.
Між спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рамках спадкової справи №69/2024, відкритої Південноукраїнською державною нотаріальною конторою Миколаївської області після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладено 20.08.2025 року договір про поділ спадщини. Після укладення цього договору у приватну власність ОСОБА_1 перейшло наступне майно:

частка у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, площею 11,4035 га кадастровий номер 4820381000:13:000:0478, місце розташування: Южноукраїнська міська ТГ, Вознесенський район, Миколаївська область (колишня територія Іванівської сільської ради Арбузинського району), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
земельна ділянка площею 2,8989 га, кадастровий номер 4820381000:04:000:0096, місце розташування: Южноукраїнська міська ТГ, Вознесенський район, Миколаївська область (колишня територія Іванівської сільської ради Арбузинського району), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, разом з земельною ділянкою, площею 0,2500 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельною ділянкою, площею 0,1500 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Після укладення цього договору у приватну власність ОСОБА_2 перейшло наступне майно:
частка у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, площею 11,4035 га кадастровий номер 4820381000:13:000:0478, місце розташування: Южноукраїнська міська ТГ, Вознесенський район, Миколаївська область (колишня територія Іванівської сільської ради Арбузинського району), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
20.08.2025 року ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщину, яка складається з:
частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, площею 11,4035 га кадастровий номер 4820381000:13:000:0478, місце розташування: Южноукраїнська міська ТГ, Вознесенський район, Миколаївська область (колишня територія Іванівської сільської ради Арбузинського району), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
земельної ділянки площею 2,8989 га, кадастровий номер 4820381000:04:000:0096, місце розташування: Южноукраїнська міська ТГ, Вознесенський район, Миколаївська область (колишня територія Іванівської сільської ради Арбузинського району), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
20.08.2025 року ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадщину, яка складається з:
частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, площею 11,4035 га кадастровий номер 4820381000:13:000:0478, місце розташування: Южноукраїнська міська ТГ, Вознесенський район, Миколаївська область (колишня територія Іванівської сільської ради Арбузинського району), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Постановою від 01.05.2025 року вих. №223 нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо спадкового майна, яке складається з земельної ділянки, площею 0,2208 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено, оскільки спадкоємцем не були надані документи на спадкове майно.
16.02.2026 року ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадщину, яка складається з:
житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві приватної власності: частка у праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Арбузинською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 26.09.2003 року р.№2387, зареєстрованого Арбузинським РКП БТІ 25.12.2003 року в реєстровій книзі №1, реєстровий №40, в електронному Реєстрі прав власності реєстраційний №2685766, частка у праві спільної часткової власності на підставі Договору дарування, посвідченого Арбузинською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 28.09.2004 року, р.№2488, зареєстрованого Арбузинським РКП БТІ 15.11.2004 року в реєстровій книзі №1, в електронному Реєстрі прав власності реєстраційний №2685766.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав №464302276 від 16.02.2026 року право власності на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3282700448040, загальною площею 51,2 м2 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.02.2026 року.
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого 20.03.1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1882 на підставі рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 13.12.1995 року №37, ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку. 
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3 від 28.10.2002 року. 
З матеріалів спадкової справи №287/2003 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 р.№2387 встановлено, що спадщину після її смерті прийняли дочка ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_3 . 
З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.09.2003 року, виданого державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області встановлено, що спадкоємцями майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 є, в рівних частках кожна, дочки спадкодавиці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . До складу спадщини, на яку видано це свідоцтво про право на спадщину за законом увійшли, крім іншого майна, житловий будинок по АДРЕСА_1  та земельна ділянка, розміром 0,25 га, передана для обслуговування житлового будинку, розташована на території с. Іванівка Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, що належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого 20.03.1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1882 на підставі рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 13.12.1995 року №37.
Згідно договору дарування частки житлового будинку, посвідченого 28.09.2004 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар частку житлового будинку та частку господарських будівель та побутових споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 .
Таким чином, спадкодавиця ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , яке в подальшому було успадковане позивачкою ОСОБА_1 .
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1200821732024 від 22.11.2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 4820381000:01:020:0008, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2208 га зареєстрована за ОСОБА_5 . Підставою виникнення права власності є рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради народних депутатів №37 від 13.12.1995 року. Документом, що посвідчує право зазначено Державний акт від 20.03.1997 року МК б/н.
Отже, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.09.2003 року спадкоємиці майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули в рівних частках право на земельну ділянку, відведену для обслуговування цього житлового будинку, однак належним чином своє право не зареєстрували. Договір дарування частки житлового будинку від 28.09.2004 року відомостей щодо дарування ОСОБА_4 належної ОСОБА_3 частки спірної земельної ділянки не містить. Внаслідок зазначеного,

позивачка ОСОБА_1 , набувши право власності на житловий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлена можливості оформити право на землю, відведену для його обслуговування.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час переходу права власності на будинок від попередніх власників в порядку спадкування та на підставі договору дарування до спадкодавиці ОСОБА_4 ) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. ґ п. 18 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», після 31 грудня 2001 року (і до 01 січня 2004 року) при набутті особою у власність будинку, будівлі, споруди право власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщені будівлі або яка необхідна для їх обслуговування могло переходити до набувача відповідно до статті 120 ЗК 2001 року виключно на підставі цивільно-правових угод, а право користування - виключно на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.
Водночас 11 лютого 2015 року Верховний Суд України виніс постанову у подібній справі №6-2цс15.
В цій постанові Верховний Суд висловив наступну правову позицію:
«На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).
Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).
Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.
Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності».
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у подібній справі №689/26/17 підтвердила вказаний правовий висновок, зазначивши, що «ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України, у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.
Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.
Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42))».
Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
За приписами ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 згаданого Кодексу визначено право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом від 17.07.97 № 475/97-ВР, передбачено право фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що згідно з умовами спадкового договору право на земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , переходить до позивачки, з переходом до ОСОБА_1 права власності на будинок остання має право вимагати визнання за нею права власності на земельну ділянку, призначену для його обслуговування. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4820381000:01:020:0008 площею 0,2208 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований по АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ;
Відповідач: ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована по АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя І.О.Догарєва