ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 143/254/24
провадження № 61-8196св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Бойка А. В., та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУ НП у Вінницькій області) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона працювала в Погребищенському районному відділ управління Міністерства внутрішніх справ (далі - Погребищенський РВ УМВС) на посадах завідуючої канцелярії та діловода канцелярії з 01 вересня 2003 року до 06 листопада 2015 року, а з 07 листопада 2015 року - на посадах діловода в органах Національної поліції. 
Указувала, що 01 січня 2024 року її було звільнено із посади діловода відділу поліції № 4 Вінницького районного управління Головного управління Національної поліції Вінницької області (далі ВП № 4) відповідно до статті 38 КЗпП України на підставі наказу начальника ГУ НП у Вінницькій області від 28 грудня 2023 року № 187 о/с. Підставою для звільнення (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) стала її заява про звільнення від 14 листопада 2023 року. 
Однак вона із наказом про звільнення із посади діловода ВП № 4 не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Стверджувала, що вона дійсно підписала заяву про звільнення від 14 листопада 2023 року, проте ця заява є наслідком тиску з боку начальника ВП № 4, а не її власним бажанням. Вказувала, що заяву написала після ознайомлення із новою посадовою інструкцією, відповідно до якої вона підпорядковується начальнику ВП № 4 підполковнику поліції ОСОБА_3 та свою роботу здійснює у ВП № 4 (м. Липовець).

ОСОБА_1 просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ НП у Вінницькій області від 28 грудня 2023 року № 187о/с у частині звільнення її з посади діловода ВП № 4 з 01 січня 2024 року відповідно до статті 38 КЗпП України;
- поновити її на посаді діловода ВП № 4;
- стягнути з ГУ НП у Вінницькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ НП у Вінницькій області від 28 грудня 2023 року № 187о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з посади діловода ВП № 4 з 01 січня 2024 року відповідно до статті 38 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді діловода ВП № 4.
Стягнуто з ГУ НП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 368 604,36 грн. 
Рішення суду у частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.
Рішення суду у частині виплати заробітної плати підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ГУ НП у Вінницькій області на користь держави 1 211,20 грн судового збору.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ГУНП у Вінницькій області залишено без задоволення, рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року - без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач створив нестерпні умови праці для позивача, що є різновидом психологічного тиску, а будь-які форми тиску на працівника щодо примушування до написання заяви про звільнення є протизаконним.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, урахував положення статті 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), визначив середньоденний розмір заробітної плати позивача та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 444 днів.

Короткий зміст касаційної скарги 

У червні 2025 року ГУ НП у Вінницькій області подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 червня 2025 року, в якій просило суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

07 липня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Погребищенського районного суду Вінницької області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги. 
Зупинено виконання рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року до закінчення перегляду справи у касаційному порядку.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І., 28 листопада 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

13 березня 2026 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначає:
- суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 483/1070/17 (провадження № 61-26033св18), від 03 червня 2019 року у справі № 191/1953/18 (провадження № 61-9067св19), від 17 лютого 2020 року у справі № 495/9926/18 (провадження № 61-14739св19);
- суд не дослідив зібрані у справі докази.

Заявник указує, що позивач не надала доказів того, що заяву про звільнення за власним бажанням вона подала під примусом з боку роботодавця. Стверджує, що просте суб`єктивне відчуття працівника не може вважатися достатнім для висновку про відсутність добровільного волевиявлення. Твердження позивача про тиск зводяться до того, що їй було важко щоденно їздити на роботу через віддаленість місця проживання від місця роботи. 
Крім того, позивач не вчиняла дій щодо відкликання своєї заяви, що свідчить про добровільність подання такої.
Суди неправильно застосували норми КЗпП України, оскільки стаття 38 КЗпП України, на підставі якої позивач просила її звільнити, не забороняє звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності.
Суди неправильно застосували положення статті 32 КЗпП України, оскільки як на час призначення позивача на посаду, так і на час її звільнення істотні умови праці, на які вона погодилася, не змінювалися. 

Не погоджується з висновками судів про те, що внесення змін у посадову інструкцію позивача від 14 листопада 2023 року, а саме щодо підпорядкування начальнику ВП № 4 ОСОБА_2 , мало характер психологічного тиску, уважає їх необґрунтованими та такими, що суперечать Методичним рекомендаціям щодо підготовки посадових інструкцій.

Вважає, що висновки судів ґрунтуються на припущеннях.

Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом начальника ГУНП у Вінницької області від 22 січня 2021 року № 9о/с ОСОБА_1 призначено діловодом відділу поліції № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, звільнивши з посади діловода канцелярії Погребищенського відділу поліції Калинівського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, з 01 січня 2021 року.

Наказом начальника ГУНП у Вінницької області від 28 грудня 2023 року № 187о/с ОСОБА_1 звільнено із посади діловода ВП № 4 за статтею 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника), з 01 січня 2024 року. Підстава - заява ОСОБА_1 від 14 листопада 2023 року.

Із 2022 року ОСОБА_1 , разом із колегою, почергово їздили із м. Погребища Вінницької області, де позивачка має місце роботи та проживає, до м. Липовець Вінницької області для виконання посадових обов`язків відповідно до розпорядження керівництва.

Із літа 2023 року ОСОБА_1 розпочала їздити з м. Погребища у м. Липовець самостійно, рейсовими автобусами. 

Встановлено, що враховуючи створені відповідачем умови праці ОСОБА_1 щодня добиралась із м. Погребище, де вона проживає, до м. Липовець, де вона на вимогу керівництва здійснює професійну діяльність, рейсовим міжміським автобус «Погребище-Вінниця», який відправлявся о 06:10 год.

Відповідно до пункту 18 Посадової інструкції ОСОБА_1 , затвердженої 14 листопада 2023 року начальником ВП № 4 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у своїй роботі підпорядковується начальнику ВП №4 підполковнику поліції ОСОБА_3 та здійснює свою роботу у ВП №4 (м. Липовець).

Із копій посадових інструкцій осіб, що обіймали посаду діловодів відділів поліції у Вінницькій області, встановлено, що у працівників за аналогічною посадою у посадових інструкціях відсутній відповідний пункт, де зазначено, що працівник підпорядковується конкретному начальнику відділу.

Повідомлення про зміну істотних умов праці до 14 листопада 2023 року чи 14 листопада 2023 року ОСОБА_1 не отримувала.

Встановлено, що згідно із записом у трудовій книжці позивача (а. с. 9-11), її звільнено із займаної посади 01 січня 2024 року, тоді як наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, медичним висновком про тимчасову непрацездатність № 3584-ТЗЕ9-3В67-8ННМ та медичним висновком про тимчасову непрацездатність № 678Р-4РМК-6С84-Х6Н4 у період з 29 грудня 2023 року до 04 січня 2024 року включно та з 05 січня 2024 року до 09 січня 2024 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності.

Судом першої інстанції встановленого, що ОСОБА_1 не повідомляла керівництво ГУ НП у Вінницькій області про вчинення стосовно неї тиску.
ОСОБА_1 вказала, що письмових заяв не подавала, оскільки боялася начальника.

02 жовтня 2024 року складено службову характеристику на ОСОБА_1 за підписом начальника ВП № 4 підполковника поліції ОСОБА_3. 

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_3 пояснив, що заяву про звільнення ОСОБА_1 подавала через канцелярію, в його присутності вона її не писала, заперечив будь-який тиск зі свого боку на працівника. На питання представника позивачки щодо того, які підстави формування ним негативної характеристики щодо позивачки у жовтні 2024 року, свідок пояснив, що на позивачку скаржились співробітники. Щодо наявності таких скарг та їх ініціаторів свідок пояснив, що не може сказати, хто саме скаржився і коли. На питання, де можна такі скарги отримати, свідок пояснив, що скарги були усними, письмових не було.
На питання щодо підстав складання та затвердження посадової інструкції від 14 листопада 2023 року із зазначенням у пункті 18 цієї інструкції щодо підпорядкування позивачки підполковнику поліції ОСОБА_4 та виконання роботи у ВП № 4, свідок зазначив, що не пам`ятає про передумови складання та затвердження саме цієї інструкції. 
На питання, чому лише по діловоду ОСОБА_1 змінено посадову інструкцію, а по іншим працівникам не змінено, свідок пояснив, що не пам`ятає. Вказав, що він особисто рішення, напевно, не приймав, значить давались якісь вказівки керівництва. Але на питання, чи дійсно були вказівки керівництва, оскільки будь-які листи реєструються у канцелярії і їх наявність можна перевірити, свідок пояснив, що точно не пам`ятає. 
Представник позивача з`ясовувала у свідка, у чому саме відбулася зміна організації праці, яка викликала необхідність, щоб ОСОБА_1 кожен робочий день знаходилась саме у м. Липовець, при тому що сектор поліцейської діяльності № 1 відділу районного управління поліції продовжував існувати і працювати у м. Погребище, свідок відповіді не надав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ГУ НП у Вінницькій області не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно з частиною першою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Відповідно пункту 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положенням частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Тягар доведення законної підстави для звільнення або іншого обмеження прав працівника лежить на роботодавцеві (див. пункти 115-116, 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі № 359/8573/20 (провадження № 12-20гс25)).

Відповідно до частин першої та другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини, якщо підприємство домовилося з працівником  про звільнення  «не  за  згодою  сторін»,  а  за  власним  бажанням, то датою звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення.

Подібні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726 св18), від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22), від 14 травня 2024 року у справі № 754/9102/21 (провадження № 61-16543св23), від 13 лютого 2025 року у справі № 308/14313/19 (провадження № 61-11901св24).

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.
Вирішуючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачку як працівника належним чином не повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме про зміну фактичного місця роботи (закріплено постійне робоче місце у м. Липовець). Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування факту неповідомлення позивачки про зміну істотних умов праці, а саме про зміну фактичного місця роботи, в установленому законом порядку. 

При цьому відповідач створив такі умови праці, за яких ОСОБА_1 була змушена щодня добиратись із м. Погребище, де вона проживає, до м. Липовець, де вона на вимогу керівництва мала здійснювати професійну діяльність, рейсовим міжміським автобус «Погребище-Вінниця», який відправлявся о 06:10 год, щоденно прокидатись о 5:00 год ранку, щоб мати змогу вчасно прибути на роботу, за умови відсутності інших способів прибути вчасно на робоче місце, що мало негативний вплив на фізичний та емоційний стан позивачки.

Крім того, здійснення тиску з боку керівництва на позивачку проявлялось і в тому, що відповідно до пункту 18 Посадової інструкції ОСОБА_1 , затвердженої 14 листопада 2023 року начальником ВП № 4 підполковником поліції ОСОБА_3, вона у своїй роботі підпорядковувалась начальнику ВП № 4 підполковнику поліції ОСОБА_3 та здійснювала свою роботу у ВП № 4 (м. Липовець), тоді як у працівників за аналогічною посадою у посадових інструкціях, затверджених у січні 2023 року, відсутній відповідний пункт, де було б зазначено, що працівник підпорядковується начальнику відділу поліції із зазначенням його звання і прізвища та має здійснювати свою діяльність у місці знаходження самого відділу.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач здійснював психологічний тиск на позивачку,  наслідком якого  було  написання      ОСОБА_1  14  листопада  

2023 року заяви про звільнення за власним бажанням за відсутності її дійсного волевиявлення на звільнення.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка звільнена з дотриманням вимог трудового законодавства, а саме відповідно до поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, підписаної нею особисто, колегія суддів оцінює критично і в цій частині погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що позивачка належними та допустимими доказами довела факт здійснення щодо неї психологічного тиску, що спонукало її до написання такої заяви, та відповідно свідчить про відсутність в неї дійсного волевиявлення на звільнення.

Позивач, як незаконно звільнений працівник, за законом має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині відповідають вимогам закону.

Доводи касаційної скарги про те, що внесення змін у посадову інструкцію у листопаді 2023 року відбулося лише з метою приведення її у відповідність до Методики рекомендацій щодо підготовки посадових інструкцій, а висновки судів про психологічний тиск на позивача є припущеннями, колегія суддів спростовує, оскільки такі доводи суперечать зібраним доказам, а саме: наказу начальника ГУНП у Вінницькій області від 22 січня 2021 року № 9 о/с про призначення ОСОБА_1 діловодом ВП № 4 (том 1, а. с. 111), службовій характеристиці ОСОБА_1 , складений 02 жовтня 2024 року начальником ВП № 4 підполковником поліції Лазарчуком А. (том 1, а. с. 112), копіям посадових інструкцій діловодів відділів ГУНП у Вінницькій області, затверджених у січні 2023 року начальниками цих відділів (том 1, а. с. 213-229), поясненнями свідка ОСОБА_3 . 

Таким чином, доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 483/1070/17 (провадження № 61-26033св18), від 03 червня 2019 року у справі № 191/1953/18 (провадження № 61-9067св19), від 17 лютого 2020 рок у справі № 495/9926/18 (провадження № 61-14739св19), є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими, ніж у справі, яка переглядається, і не суперечать висновкам, зробленим у цій постанові. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги також не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду апеляційної інстанції, оскільки ці доводи не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 

Ухвалою суду касаційної інстанції від 07 липня 2025 року було зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року підлягає поновленню.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк