ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 р. 	Справа № 480/224/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2026, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, повний текст складено 30.01.26 по справі № 480/224/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції   
про визнання протиправною та скасування постанови та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

14.01.2026 позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просить:
визнати протиправною та скасувати постанову Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 77953367;
визнати протиправною та скасувати постанову Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 77707239;
визнати протиправною бездіяльність Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яка полягає у неповерненні примусово стягнутого виконавчого збору на загальну суму 866.30 грн по виконавчим провадженням № 77707239, № 77953367 та зобов`язати відповідача виплатити вказану суму.
Також просить стягнути із Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000.00 грн.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків поданої позовної заяви - протягом 10 днів з моменту отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати підстави для поновлення строку.
26.01.2026 на виконання вимог ухвали суду позивачка подала до суду заяву, в якій просила поновити строк звернення до суду з даним позовом.
Заява мотивована тим, що у строк, встановлений КУпАП позивачка оскаржила дві постанови про накладення штрафу, винесені працівниками поліції: постанову серії ЕНА № 4170893 від 28.02.2025 та постанову серії ЕНА № 4399117 від 01.04.2025, проте Управлінням патрульної поліції в Сумській області та ГУНП в Сумській області подано до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) заяви про примусове виконання вказаних постанов. Відтак, одночасно відбувався процес оскарження в судовому порядку постанов поліції та здійснення державним виконавцем (відповідачем) виконавчих дій по примусовому їх виконанню у рамках виконавчих проваджень № 77707239 та № 77953367, зокрема, було примусово стягнуто з рахунку позивачки штрафи та виконавчі збори по виконавчих провадженнях. У подальшому, державним виконавцем 01.09.2025 винесені дві постанови про закінчення вищевказаних виконавчих проваджень на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 21.10.2025 набрало законної сили рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11.09.2025 (справа № 592/4758/25), яким скасовано постанову ЕНА № 4170893 від 28.02.2025, винесену Управлінням патрульної поліції в Сумській області як незаконну, а також 26.09.2025 набрало законної сили рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15.09.2025 (справа № 591/4096/25), яким скасовано постанову ЕНА №4399117 від 01.04.2025, винесеної Управлінням патрульної поліції в Сумській області як незаконну. Позивачка зазначила, що хоча їй і було відомо про факт винесення 01.09.2025 відповідачем двох постанов про закінчення виконавчого провадження № 77707239 та № 77953367, однак тільки після цього мав місце факт скасування судом постанов поліції, які були виконані державним виконавцем в рамках вказаних виконавчих проваджень. Крім того, враховуючи триваюче судове оскарження постанов поліції, якнайшвидше закінчення виконавчого провадження, та як наслідок виключення її з Єдиного реєстру боржників, було необхідне їй для реєстрації 06.09.2025 договору купівлі-продажу автомобіля у сервісному центрі. 18.12.2025 позивачка звернулася до відповідача із письмовою заявою про повернення усіх примусово стягнутих з її рахунків грошових коштів. У відповіді (отримано 04.01.2026) начальника Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 22.12.2025 за вих. № 4/234499 зазначено, що правові підстави для повернення виконавчого збору відсутні. Саме мета повернення виконавчого збору є підставою для оскарження позивачкою постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 01.09.2025. Таким чином, позивачка вважає, що 18.12.2025 нею були вжиті заходи досудового врегулювання спору шляхом подання на адресу відповідача заяви про повернення коштів. Про рішення відповідача за результатами досудового врегулювання спору дізналася 04.01.2026. Не погоджуючись із вказаним рішенням (фактично бездіяльністю) відповідача, звернулась до суду з позовом.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з даним позовом.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови та стягнення моральної шкоди в частині позовних вимог про: визнання протиправною та скасування постанови Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 77953367; визнання протиправною та скасування постанови Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 77707239 - повернуто позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано жодного обґрунтування доводам щодо виникнення підстав для визнання незаконними постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження саме після спливу 10-денного строку на їх оскарження. Посилається на те, що враховуючи той факт, що вона була визнана судом невинуватою у вчиненні адміністративних правопорушень, за які виконавчою службою були стягнуті подвійні суми штрафів разом із виконавчими зборами, звернулася до начальника Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із заявою по повернення усіх примусово стягнутих грошових коштів на підставі незаконних постанов патрульної поліції. Посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки доводам позивача викладеним в заяві про поновлення строку. Вказує, що суд першої інстанції вдався до власної інтерпретації причин пропуску строку на оскарження, що позивачем не дотримано 10-денний строк на оскарження постанов державного виконавця, який розпочався з дня отримання постанов про закінчення виконавчого провадження від 01.09.2025. Посилається на те, що нею не оспорюється розмір грошових коштів, стягнутих примусово державним виконавцем. Позивачем оспорюється факт неповернення їй, як реабілітованій особі, незаконно стягнутих грошових коштів (виконавчого збору) і саме існування нескасованої постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.09.2025 вказується відповідачем як перешкода для такого повернення.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування постанови Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 77953367 та від 01.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 77707239, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено 10-денний строк звернення до суду, а доводи позивачки, викладені у заяві про поновлення строку звернення до суду, є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги. Позивачкою не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду з цим позовом, не наведено поважних обставин, які не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду у розумний строк.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про повернення позовної заяви, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.
У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Так, частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки-це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені-встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи постановою Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 закінчено виконавче провадження з примусового виконання № 77953367 (постанова Управління патрульної поліції в Сумській області № 4399117 видана 12.04.2025) на підставі п. 9 частини 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі сплатою боргу. 
Постановою Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 закінчено виконавче провадження з примусового виконання № 77707239 (постанова Управління патрульної поліції в Сумській області № 4170893 від 28.02.2025) на підставі п. 9 частини 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі сплатою боргу.
З позовною заявою про визнання протиправними та скасування постанов Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 01.09.2025 про закінчення виконавчого провадження № 77953367, № 77707239 позивачка звернулась : 14.01.2026, пропустивши десятиденний строк звернення до суду.
В заяві про поновлення строку та апеляційній скарзі позивачка зазначає, що їй було відомо про факт винесення 01.09.2025 відповідачем двох постанов про закінчення виконавчого провадження № 77707239 та № 77953367, однак тільки після цього мав місце факт оскарження в судовому порядку постанов поліції, які були виконані державним виконавцем в рамках вказаних виконавчих проваджень. Зазначає, що враховуючи триваюче судове оскарження постанов поліції, якнайшвидше закінчення виконавчого провадження, та як наслідок виключення її з Єдиного реєстру боржників, їй було необхідне для реєстрації 06.09.2025 договору купівлі-продажу автомобіля у сервісному центрі. Також позивач зазначає, що 18.12.2025 нею були вжиті заходи досудового врегулювання спору шляхом подання на адресу відповідача заяви про повернення коштів. На підставі вищенаведеного просить поновити строк звернення до суду з позовною заявою. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин – вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
При цьому, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливлює своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання, заяви (скарги).
Отже, лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права звернення із позовом у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск такого строку з поважних причин.
Тобто, поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 06.04.2021 у справі № 823/2363/18, досліджуючи питання поважності причин строку звернення до суду, дійшов висновку, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поряд з цим, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження спрямовані на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 по справі № 640/17351/19 зазначав про те, що визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Також, Верховний Суд у постанові від 23.04.2020 у справі № 813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Зокрема, Суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулось порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалось за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Отже, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
При цьому «повинна» слід розуміти як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися.
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачка дізналась про порушене право саме в період з 01.09.2025 (дати винесення постанов) до 06.09.2025 (дата укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу), втім з цим позовом звернулась лише 14.01.2026, тобто з пропуском встановленого строку на звернення з таким позовом до суду.
Також, колегія суддів зазначає, що рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15.09.2025 по справі № 591/4096/25, яким скасовано постанову серії ЕНА № 4399117 від 01.04.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП набрало законної сили : 26.09.2025.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11.09.2025 у справі № 592/4758/25, яким скасовано постанову серії ЕНА № 4170893 від 28.02.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП набрало законної сили : 21.10.2025.
З позовною заявою до суду позивачка звернулась лише: 14.01.2026.
Колегія суддів зазначає, що факт оскарження постанов патрульної поліції не зумовлює поновлення строку на оскарження постанов про закриття виконавчих проваджень.
Колегія суддів зазначає, що позивач не була позбавлена права звернутись до державного виконавця із заявою про призупинення виконавчих проваджень № 77707239, № 77953367 у зв`язку з оскарженням постанов про адміністративне правопорушення.
Крім того, відповідно до пункту 2 частини першої статті 34 Закону України № 1404-VІІІ виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
Позивач не була позбавлена права звернутись до Зарічного районного суду м. Суми під час розгляду справ № 592/4758/25, № 591/4096/25 з заявами про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчих провадженнях № 77707239, № 77953367 до набрання судовими рішеннями у справах законної сили.
Також, колегія суддів зазначає, що доказів оскарження постанов Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про відкриття виконавчого провадження № 77953367, № 77707239 позивачем до суду не надано.
Щодо посилань позивача на те, що 18.12.2025 нею були вжиті заходи досудового врегулювання спору шляхом подання на адресу відповідача заяви про повернення коштів, колегія суддів зазначає, що лист відповідача від 22.12.2025 (отримано позивачкою 04.01.2026), після отримання якого остання визначилась із способом захисту порушеного права, не змінює дату (вересень 2025), коли позивачка дізналась про порушення своїх прав.
Суд зазначає, що законодавством не передбачено можливості досудового порядку вирішення спору щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця боржником, у зв`язку з чим направлення позивачем відповідних звернень та скарг відповідачу не є досудовим врегулюванням спору в розумінні КАС України, а тому не може бути підставою для встановлення тримісячного строку для звернення до суду.
Подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 240/6005/18, від 11.04.2023 у справі № 580/4033/22, від 03.08.2023 у справі № 320/9598/22.
Листування позивача з відповідачем, отримання листів відповідача не змінюють момент, з якого особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач в заяві про поновлення строку зазначає : «…якнайшвидше закінчення виконавчого провадження, та як наслідок виключення мене з Єдиного реєстру боржників, було необхідне для реєстрації 06.09.2025 договору купівлі-продажу автомобіля у сервісному центрі».
Колегія суддів зазначає, що реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
У своїх правових позиціях Верховний суд неодноразово зазначив, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Також існує презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.
Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в ч. 1 ст. 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в ч. 2 ст. 68 Конституції України.
З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти росії», п. 38).
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 9 частини 4статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, обґрунтовані у її клопотаннях про поновлення строку звернення до суду, не підтверджують об`єктивну неможливість чи ускладнення для звернення до суду з позовом у встановлений законом строк та не можуть бути визнані поважними.
Інші доводи на які посилалась апелянт, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами із наведених підстав висновків суду не спростовують.
Так, ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 по справі № 480/224/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко