Справа № 333/3806/25
Провадження № 2/314/151/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2026 року       м.Вільнянськ 
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Кононенко І.О., секретар судового засідання Баланюк Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №333/3806/25 за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в особі спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (ЄДРПОУ:39969443, адреса: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Маяковського, буд.21), Державна казначейська служба України (ЄДРПОУ:37567646, м.Київ, вул. Бастіонна, буд.6) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, рішенням та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
за участю
позивач ОСОБА_1 .
Представник позивача	Середа А.А.	
Представник відповідачів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4   	

ВСТАНОВИВ:

до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , мотивована тим, що 22.03.2017 року заступником військового прокурора Запорізького гарнізону внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 201708370000038 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. 
23.03.2017 заступником військового прокурора Запорізького гарнізону в порядку передбаченому ст.208 КПК України його, було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України.
24.03.2017 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. 
25.03.2017 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 2 місяці зі строком дії ухвали до 25 травня 2017 року.
22.05.2017 відносно ОСОБА_1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42017080370000038 внесеному 22.03.2027 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.3 ст.369-2 КК України.
Вироком 29.09.2021 у справі №333/2844/17, залишеним без змін ухвалою 26.12.2023 Запорізького апеляційного суду та ухвалою від 28.11.2024 року Верховного Суду, яким його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України. 
Позивач зазначив, що перебував під слідством і судом з 23.03.2017 до 26.12.2023 року, тобто упродовж 6 років 9 місяців 3 дні тобто 81 місяць 3 дні, внаслідок чого йому завдано моральної шкоди, яка полягала у тому, що позивачу знадобилося багато часу та зусиль, щоб довести свою невинуватість, необхідно було нести додаткові витрати час та коштів на відвідування органу досудового розслідування, прокуратури та суду, всі ці обставини негативно вплинули на його емоційний стан, порушили звичайний спосіб життя, він переніс сильний емоційний стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та тривале перебування у невизначеності. 
На думку позивача, виправдувальний вирок є необхідним та достатнім доказом незаконних дій та рішень прокуратури щодо нього, відтак він має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями відповідачів.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом здійснюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Враховуючи викладене, просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1000 000 грн. 
У судовому засіданні свої вимоги позивач підтримав з підстав заявлених у позові.
Відповідач Запорізька спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону позов заперечував та просив відмовити у задоволенні позову з підстав , що до позовної заяви позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями відповідачів під час досудового розслідування, позивачем не наведено конкретних і суттєвих обставини в чому саме виражається завдана йому моральна шкода та факту незаконності дій досудового слідства, прокуратури або суду стосовно відповідача, звернув увагу, що трудові права позивача відновлені.
Представник Державної казначейської служба України позов заперечила, просила відмовити з підстав зазначеному у відзиві, а саме, щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди не мають обґрунтованого підтвердження і не підкріплені належними доказами, щодо вимог позивача про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету судових витрат, то зазначила, що Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі та має бути покладено на орган, яким позивачу завдано шкоду, а не на Державний бюджет України, у зв`язку з чим вважать що позовні вимоги не можуть бути задоволені у зв`язку з їх неналежним обґрунтуванням, а стягнення заявленої до відшкодування суми може призвести до економічно необґрунтованих збитків Державного бюджету України. Також відповідачі звернули увагу на безпідставне збагачення позивача та неналежність відповідача. 
Судом встановлено, що вироком від 29.09.2021 року у справі № 333/2844/17 Комунарського районного суду м.Запоріжжя з урахуванням зміни обсягу обвинувачення, виправдано ОСОБА_1 за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України, у зв`язку з недоведеністю що в діяннях обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення. При цьому 22.03.2017 року заступником військового прокурора Запорізького гарнізону внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 201708370000038 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. 
23.03.2017 заступником військового прокурора Запорізького гарнізону в порядку передбаченому ст.208 КПК України його, було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України.
24.03.2017 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. 
25.03.2017 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 2 місяці зі строком дії ухвали до 25 травня 2017 року.
27.03.2017 року накладено арешт на грошові кошти, мобільний телефон, банківські картки, що належали ОСОБА_1 та були у нього вилучені під час затримання та проведення обшуку.
22.05.2017 відносно ОСОБА_1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42017080370000038 внесеному 22.03.2027 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.3 ст.369-2 КК України, при цьому під час судового розгляду змінювався обсяг обвинувачення, зокрема кваліфіковано дії за ч.2 ст.369-2 КК України, виключено обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України, а саме дії інкримінувалися згідно обвинувального акту, наступним чином: наказом начальника управління особового складу – заступника начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19 травня 2016 року № 218 підполковника ОСОБА_1 призначено на посаду заступника військового комісара з територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно із наказом ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 03 березня 2017 року №55 підполковника ОСОБА_1 призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Так, відповідно до ст. ст. 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, підполковник ОСОБА_1 зобов`язаний: свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обв`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників), постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтримані порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до п.п. 1, 2, 3 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 року № 389 (надалі – Положення), військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території. Військові комісаріати у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України; актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міноборони, наказами і директивами Міністра оборони та наказами і директивами начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил, іншими правовими актами, а також цим Положенням. Військові комісаріати очолюють військові комісари, які організовують діяльність комісаріатів.
Згідно із п.11 Положення районні, об`єднані районі, міські, об`єднані міські військові комісаріати сприяють призовним комісіям в організації проведення медичного огляду, обстеження та лікування призовників; організовують з визначеною періодичністю проведення медичних оглядів військово-лікарськими комісіями військовозобов`язаних і резервістів.
Відповідно до п.п. 14, 15 Положення військовий комісар відповідає за стан обліково-призовної роботи; організацію роботи та контроль за здійсненням заходів щодо запобігання і протидії корупції; своєчасне і повне виконання завдань, покладених на військові комісаріати. Військовий комісар зобов`язаний здійснювати контроль за правомірністю видачі громадянам документів військового обліку, посвідчень та інших документів.
Водночас, згідно із п.п. 1.1., 1.2 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, військово - лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза – це медичний огляд допризовників, призовників, військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призивом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військово-начальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України, учнів військових ліцеїв тощо.
Згідно із п. 2.10.1., 2.10.2., 2.10.4 вказаного Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, головою військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату призначається лікар, найбільш підготовлений та досвідчений з питань військово-лікарської експертизи наказом районного військового комісара після погодження з головним лікарем районної (міської) лікарні. Військово-лікарська комісія військового комісаріату має право приймати постанови відповідно до цього Положення. На військово-лікарську комісію районного (міського) військового комісаріату покладається огляд контингентів відповідно до п.1.2 розділу І цього Положення, у зв`язку з чим голова зазначеної комісії виконує організаційно-розпорядчі обов`язки.
Крім того, відповідно до глави ІІ підрозділу 1 п. 1.1 зазначеного Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я та фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим положенням, з винесенням письмового висновку (постанови), тим самим голова військово-лікарської комісії являється особою, уповноваженою на виконання функцій держави.
Водночас, відповідно до підпункту «г» пункту 1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, у зв`язку з чим ОСОБА_1 являється суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення.
Проте, ігноруючи наведеними вище вимогами нормативно-правових актів, ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Наприкінці 2017 року громадянин ОСОБА_5 зустрівся із своїм товаришем ОСОБА_6 , якому повідомив, що збирається реєструвати місце проживання у Комунарському районі м. Запоріжжя. При цьому знаючи, що ОСОБА_6 раніше проходив військову службу та краще знає про роботу військових комісаріатів ОСОБА_5 попросив ОСОБА_6 звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_3 (надалі – ІНФОРМАЦІЯ_5 ) для з`ясування у посадових осіб вказаного комісаріату про порядок зарахування на військових облік, на що ОСОБА_6 погодився.
У подальшому ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_5 , що йому необхідно з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_6 та пройти військово-лікарську комісію для визначення придатності до військової служби та подальшої видачі військового квитка.
06 лютого 2017 року ОСОБА_5 одержав направлення на проходження військово-лікарської комісії за підписом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковника ОСОБА_7 , однак у зв`язку із хворобою своєї матері, ОСОБА_5 у подальшому пройти медичний огляд не зміг.
22 березня 2017 року ОСОБА_5 , у зв`язку із тяжкою хворобою своєї матері, знову звернувся до свого знайомого ОСОБА_6 з проханням звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_6 для уточнення у посадових осіб вказаного комісаріату про можливість та порядок проходження ним медичної комісії та подальшого зарахування на військовий облік.
Того ж дня, ОСОБА_6 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де звернувся до заступника військового комісара з територіальної оборони підполковника ОСОБА_1 , який тимчасово виконував обов`язки військового комісара з вищевказаного приводу. Так, під час спілкування підполковник ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_6 , що громадянину ОСОБА_5 необхідно пройти військово-лікарську комісію. При цьому, підполковник ОСОБА_1 виказав пропозицію громадянину ОСОБА_6 здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а саме на голову військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 , в інтересах громадянина ОСОБА_5 , щодо швидкого проходження військово-лікарської комісії за наданням йому, ОСОБА_1 , неправомірної вигоди у сумі 600 доларів США. Крім того, ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_6 , що у разі надання йому ОСОБА_5 , неправомірної вигоди у сумі 600 доларів США останній може прибути до ІНФОРМАЦІЯ_6 за вказаною адресою для проходження військово-лікарської комісії.
Після вказаного спілкування ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_5 про пропозицію тимчасово виконуючого обов`язку військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковника ОСОБА_1 здійснити вплив на голову військово-медичної комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 щодо швидкого проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_5 у разі надання йому, ОСОБА_1 , неправомірної вигоди у сумі 600 доларів США.
23 березня 2017 року, приблизно о 09 год. 15 хв., підполковник ОСОБА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з корисливою метою, перебуваючи у дворі ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_2 , одержав від громадянина ОСОБА_5 через ОСОБА_6 неправомірну вигоду у сумі 600 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного Банку України станом на 23 березня 2017 року складало 16 151 грн. 94 коп., за вчинення в інтересах ОСОБА_5 перелічених вище дій, а саме вплив на голову військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 щодо швидкого проходження ОСОБА_5 військово-медичної комісії.
Дії ОСОБА_1 прокурор кваліфікував як скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України як пропозиція здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, за надання неправомірної вигоди для себе, а також одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26.12.2023 вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2021 залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 28.11.2024 року вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2021 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26.12.2023 стосовно ОСОБА_1 -без змін.
Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Згідно із ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (п.1 ч.1 ст.1 Закону).
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст.1 Закону).
Статтею 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадках: постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно із п. 4, 5 ст. 3 вказаного Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода та суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Частинами 5 та 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).
Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування моральної шкоди віднесено до компетенції суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOVv. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Мінімальний розмір моральної шкоди розраховується з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, при цьому визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, одночасно суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності і розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, що узгоджується з Постановою ВП Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15.
Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати (станом на 1 січня 2026 року мінімальна заробітна плата в Україні становить 8 647 грн) та тривалість перебування під слідством і судом з 23.03.2017 року по 26.12.2023 рік (дата набрання законної сили виправдувального вироку)(суд керується тим, що період перебування позивача під слідством та судом складає 81 місяць та 3 днів (оскільки саме з часу затримання, коли він набув статусу підозрюваного, розпочалась процедура притягнення його до кримінальної відповідальності), мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить (81x8647) +(8647/30) ? 3 =701271,70 грн.
Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди з урахуванням конкретних обставин справи не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.
Суд вважає безпідставними доводи прокурора та казначейської служби про взагалі збагачення без підстав та неналежного відповідача, з посиланням на відповідну практику Верховного Суду, оскільки в даному випадку висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, оскільки суд враховуючи обставини справи не вважає таке збагачення безпідставним, так факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності враховуючи й його терміни, обставини затримання та інші заходи забезпечення кримінального провадження для суду все це безсумнівно свідчить про те , що ці обставини негативно відобразилися й на відносинах у тому числі колег, що негативно вплинуло й на ділову репутацію, а свідчення позивача який показав, що й наразі йому не повернули навіть арештованого майна , йому завдано моральної шкоди оскільки все відбувалося на робочому місці , його репутація як вихователя постраждала та покази якого не спростовані свідчать про те, що останній й зараз знаходиться в пригніченому стані, при цьому здійснення кримінального провадження, а саме притягнення його до кримінальної відповідальності та в подальшому виправдання у зв`язку з недоведеністю його винуватості, свідчить про незаконні дії прокуратури, які ініціювали вказане провадження, в той же час й прокуратура й казначейська служба на думку суду безумовно представляють державу в таких випадках й позивач саме й просив стягнення саме з державного бюджету  оскільки моральна шкода, завдана органами прокуратури є підставою для настання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме для держави, й позивач не просив стягувати кошти безпосередньо з прокуратури або казначейської служби взагалі,а просив стягнення саме з державного бюджету при цьому залучені відповідачі одночасно й прокуратура й казначейська служба , а не тільки казначейська служба чи навпаки, що узгоджується та не суперечить з постановами Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, також суд звертає увагу що аналіз законодавства свідчить що неможливо ототожнювати з однієї сторони відшкодування шкоди пов`язаною з захистом трудових прав (відновлення на роботі, компенсація заробітної плати тощо) наприклад на що звертав увагу відповідач та з іншої сторони відшкодування моральної шкоди пов`язаним із відповідальністю у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у випадку притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки це різні види правовідносин, реальне відшкодування в трудових відносинах не звільнює від іншої відповідальності відповідних органів , тому в цій частині суд також відхиляє відповідні доводи, в той же час враховуючи принципи розумності , глибини душевних страждань суд вважає , що розмір моральної шкоди у сумі 900000 грн може повністю покрити перенесені позивачем моральні страждання, тому позов задовольняє частково, все вищезазначене узгоджується з постановою ВС від 26 листопада 2025 року у справі 447/118/24, інші доводи відповідачів зазначеного не спростовують і на висновки суду не впливають.
Згідно із ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Положеннями п.1 ст.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 3 серпня 2011 року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Наведене вище свідчить, що Казначейство України наділено повноваженням, за вимогою Департаменту Державної виконавчої служби здійснювати відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету та в певному порядку.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, слід стягнути на користь позивача визначену судом суму відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу прокуратури.
Щодо судового збору, суд приходить до такого висновку.
Згідно частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Враховуючи наведене, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачами є органи державної влади, позов до яких задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, що також узгоджується з постановою ВС від 26 листопада 2025 року у справі 447/118/24.
Керуючись ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури в розмірі 900000 (дев`ятсот тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Іван Олександрович Кононенко

21.04.2026