П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 562/3984/24
Провадження № 22-ц/4815/421/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.
секретар судового засідання – Пиляй І. С. 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах 
дітей Здолбунівської міської ради Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Власик Вікторії Яківни на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2025 року у складі судді Кушніра О. Г., ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області о 16 год. 59 хв., повний текст рішення складено 17 листопада 2025 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Здолбунівського районного суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Здолбунівської міської ради Рівненської області, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування позовних вимог вказувала, що ОСОБА_2 не виконує батьківські обов`язків щодо виховання та розвитку своїх дітей, з 2017 року він виїхав на проживання за кордон та не проявляє до дітей батьківського піклування, не спілкується та не бачиться з ними, ухиляється від обов`язків з утримання.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні вказаного позову.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ч. 2 ст. 164 СК України, яка передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, та обґрунтоване відсутністю належних і достатніх доказів на підтвердження грубого нехтування відповідачем ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дітей. Судом взято до уваги відсутність виключних та надзвичайних обставин, які б свідчили про недобросовісність батька та його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б могли слугувати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх сина та дочки.

Вважаючи рішення суду незаконним, представник ОСОБА_1 – адвокат Власик В. Я. оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що під час розгляду даної справи було встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами у 2017 році діти ( ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) постійно проживають з матір`ю у м. Здолбунів, а відповідач ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до Польщі, створив нову сім`ю. З того часу відповідач не спілкується з дітьми, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, про їх навчання, не надає коштів на їх утримання, не виявляє жодного інтересу до життя дітей. Суд не взяв до уваги довідку від 27.12.2024р. видану виконкомом Мізоцької селищної ради про те, що відповідач хоча і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак за місцем реєстрації не проживає, перебуває за кордоном з 2017 року. Тобто відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими він добровільно відмовився від участі у вихованні дітей, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст. 164 СК України. Під час розгляду Службою у справах дітей питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, відповідач у телефонному режимі не заперечував проти задоволення позову, ним не було подано суду заперечень щодо позовних вимог, він не намагався виправити свою поведінку та налагодити зв`язок з дітьми, хоча і знав про наявний спір в суді. Вважає, що суд помилково взяв до уваги ту обставину, що відповідач до 2023 року сплачував аліменти на утримання дітей, оскільки станом на жовтень 2024 року сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження становить 95099 грн. 23 коп., що судом було залишено поза увагою. Відповідач, знаючи про стягнення з нього рішенням суду аліментів на утримання двох малолітніх дітей, свідомо ухилявся від їх утримання, не забезпечував дітям необхідного харчування, догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання. Відповідач, знаючи, що діти почали здобувати початкову освіту у навчальному закладі, не цікавиться навіть у телефонному режимі, де навчаються діти та які їх успіхи, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків за відсутності об`єктивних причин, які б перешкоджали цьому. Відповідач з 2017 року взагалі не спілкується з дітьми, не готує їх до самостійного життя, не вітає з днем народження та іншими святами, не дарує їм подарунки, не цікавиться їх потребами. Після виїзду за кордон у 2017 році ОСОБА_2 свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, у нього взагалі відсутній інтерес до дітей. Суд безпідставно відхилив наданий позивачем психологічний висновок спеціаліста від 29.08.2025 року №10/25 щодо негативного впливу відповідача ОСОБА_2 на емоційний, психічний розвиток та благополуччя його малолітніх дітей. Суд помилково не взяв до уваги, що позивач з 25.11.2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від якого є малолітній син ОСОБА_6 . Вони всі, з трьома малолітніми дітьми, проживають та є зареєстрованими в належному на праві власності подружжю ОСОБА_7 будинку АДРЕСА_2 . Мама ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_6 повністю опікуються усіма трьома малолітніми дітьми. Судом помилково було взято до уваги висновок органу опіки і піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він має лише рекомендаційний характер, він є немотивований та суперечить іншим матеріалам справи та інтересам дітей. Вважає, що є всі підстави, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавити відповідача батьківських прав, з метою забезпечення інтересів малолітніх доньки ОСОБА_8 та сина ОСОБА_9 , діти вважають свого вітчима батьком. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 01.12.2011 року та НОМЕР_2 від 14.05.2013 року.
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року
Мати дітей ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » внаслідок реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2021 року, зміненого постановою Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти в розмірі 2510 грн. щомісячно на кожну дитину , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 20 березня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.
Рішення суд про стягнення аліментів звернуто до примусового виконання.
Як вбачається із довідки Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 06 листопада 2024 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів виникла з квітня 2023 року та станом на жовтень 2024 року становить 95 099,23 грн..
Звертаючись до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо його двох неповнолітніх дітей, позивачка покликалася на вищевикладені факти і докази та стверджувала, що винна поведінка відповідачапрослідковується упродовж тривалого часу і є свідомим ухиленням від виховання дітей та їх забезпечення, що є підставою для позбавлення батьківських прав, котре, у свою чергу, є необхідним для захисту прав та інтересів дітей як в даний час, так і в майбутньому.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має в тому числі орган опіки та піклування.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Як вбачається із затвердженого рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради Рівненської області від 28 лютого 2025 року №47 висновку, Орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та достатніх підстав для застосування такого заходу Комісією з питань захисту прав дитини не встановлено.
Відомості про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських прав матеріали справи не містять, останній тривалий час перебуває за кордоном, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , проте сплачував аліменти на дітей до квітня 2023 року. Зафіксована на засіданні розмова членів Комісії з питань захисту прав дитини Здолбунівської міської ради Рівненської області з особистого телефону ОСОБА_1 за допомогою гучного зв`язку не є визнанням відповідачем позову, оскільки жодних заяв у відповідності до вимог ст.206 ЦПК України до суду не надходило.
Наданий позивачем психологічний висновок спеціаліста від 29 серпня 2025 року №10/25 щодо негативного впливу на емоційний, психічний розвиток та благополуччя його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виходячи з досліджених доказів в їх сукупності, на переконання суду, не свідчить про винятковість обставин у справі.
Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює ці правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , є передчасним. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, частково задовольнивши позовні вимоги, та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Власик Вікторії Яківни залишити без задоволення.

Заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2026 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.