Справа № 372/6897/25 
Провадження 2-634/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Висоцької Г.В., за участю секретаря судових засідань Куник О.В., представниці позивача ОСОБА_1 , розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, 
ВСТАНОВИВ
У грудні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просив:
- Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м., загальною вартістю 1 518 800,00 грн;
- Виділити із спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м;
- Виділити із спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_3 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м;
- Визнати право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м., за ОСОБА_2 ;
- Визнати право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м., за ОСОБА_3 .
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу у період з 19.09.2015 по 17.07.2023 року. Під час перебування у шлюбі Позивач та Відповідач 16 листопада 2020 року придбали квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на придбану квартиру було оформлено на Відповідачку ОСОБА_3 . Спірне майно було придбано за спільні сумісні кошти, оскільки наявність фінансової можливості здійснити самостійно одним із подружжя придбання квартири була тільки на основі спільного фінансування їх вартості. Вартість квартири на час придбання складала 297100,00 грн. З моменту розлучення Позивач з Відповідачкою припинили спільне проживання - Позивач ОСОБА_2 залишився проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , Відповідачка поїхала за кордон, але з реєстрації за даною адресою не знімалась. Позивачу та Відповідачці не вдалося прийти до згоди щодо поділу спільного майна, в зв`язку з чим Позивач звертається до суду.
04.12.2025 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.
27.01.2026 року представником відповідачки подано до суду відзив, в якому заперечив щодо задоволення позовних вимог, оскільки придбана спірна квартира під час шлюбу набута у переважній більшості за особисті кошти відповідачки. У 2019 році ОСОБА_3 як продавець уклала ряд договорів купівлі-продажу квартир у містах Дніпро та Богуславі. Загальна вартість грошових коштів отриманих від реалізації вищевказаних трьох квартир склала приблизно 230000,00 грн., що в свою чергу складає 3/4 від вартості спірної квартири. Таким чином, відповідачка вважає, що позивачу повинна належати лише 1/4 частина квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, Відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі, та заперечує проти їх задоволення з підстав зазначених у вказаному відзиві.
12.02.2026 року представниці позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому вказала, що з наданих копій договорів, правочини здійснювались 06.02.2019 року, тобто за півтора року до придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, Відповідачка могла розпорядитись своїми коштами на власний розсуд ще до придбання спірної квартири. Зі змісту відзиву на позов не зрозуміло, яким чином саме ці кошти від реалізованого власного майна Відповідачка внесла на купівлю спірної квартири. Жодних доказів, що саме ці кошти були сплачені саме Відповідачкою при купівлі 16.11.2020 року спірної квартири до матеріалі справи не додані. Спірна квартира придбана в стані не придатному для проживання. Позивачем був зроблений ремонт, придбано меблі та побутова техніка, приведено квартиру до стану житлової, тож докази, що саме ті кошти, які були у Відповідачки від продажу квартир були внесені саме за купівлю спірної квартири, відсутні.
06.03.2026 протокольною ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.
У судове засіданні відповідачка та її представник не з`явились, причини неявки суду не повідомили.
Суд, вислухавши представницю позивача, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Судом встановлено, що 19 вересня 2015 року між Позивачем ОСОБА_2 та Відповідачем ОСОБА_3 був укладений шлюб.
Дітей від спільного шлюбу Позивач та Відповідачка не мають.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.07.2023 року по справі №372/2055/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.
Рішення суду набрало законної сили та Позивачем ОСОБА_2 не оскаржувалось.
Під час перебування у шлюбі Позивач та Відповідач 16 листопада 2020 року придбали квартиру АДРЕСА_2 , про що укладено відповідний договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією відповідного договору.
Право власності на придбану квартиру було оформлено на Відповідачку ОСОБА_3 .
Вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 на час придбання складала 297 100 (двісті дев`яносто сім тисяч сто) грн.00 коп.
Позивач стверджував, що спірне майно придбано за спільні сумісні кошти, оскільки наявність фінансової можливості здійснити самостійно одним із подружжя придбання квартири була тільки на основі спільного фінансування їх вартості.
Суд погоджується із доводами позивача з огляду на таке.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Крім того, за правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Згідно зі статтею 57 СК України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар; або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття Тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 70 СК України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під; час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідачка зазначала, вона 06.02.2019, як продавець уклала договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість 97 000,00 грн. Крім того, ОСОБА_5 06.02,2019, як продавець уклала договір купівлі продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Вартість 114 063,00 грн. (договір додається). Крім того, ОСОБА_5 06.02.2019, як продавець уклала договір купівлі продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Загальна вартість грошових коштів отриманих від реалізації вищевказаних трьох квартир склала приблизно 230 000,00 грн., що в свою чергу складає 3/4 від вартості спірної квартири.
Однак, як видно з наданих копій договорів, правочини здійснювались 06.02.2019 року, тобто за півтора року до придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Крім того, Відповідачка могла розпорядитись своїми коштами на власний розсуд ще до придбання спірної квартири.
Жодних доказів, що саме ці кошти  були сплачені саме Відповідачкою при купівлі 16.11.2020 року спірної квартири до матеріалі справи не додані.
Крім того, як видно з адвокатського запиту до приватного нотаріуса ОСОБА_6 продаж квартири за адресою: АДРЕСА_5 здійснював дядько Відповідачки ОСОБА_7 , тож доказів, що кошти з продажу цього майна пішли на придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 відсутні. 
Таким чином, суд приходить до висновку що відповідачкою не доведено того факту, що спірне майно було придбане переважно за її особисті кошти.
Підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
З урахуванням вищенаведеного позовна вимога про визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін задоволенню не підлягає, оскільки не призводить до захисту прав позивача ОСОБА_2 , а тому є неефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову в цій частині.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України при визначенні часток у праві спільної часткової власності частки вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Встановивши наведені обставини, враховуючи те, що спільна власність подружжя презюмується, тягар доведення належності спірного майна на праві особистої власності лежить на відповідачці, враховуючи те, що відповідачка відповідних обставин належними і допустимими доказами не довела, зокрема придбання майна за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по 1/2 його частині. 
Відповідно до ч. 4 ст. 372 ЦК України спільна сумісна власність припиняється, оскільки у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки.
З врахуванням вищевикладеного, дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя – задовольнити частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м.
Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,97 кв.м., житловою площею 18,08 кв.м. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складений та підписаний 24.04.2026
Суддя        Г.В.Висоцька