Справа №127/19570/25 
Провадження №1-кп/127/698/25 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 у місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.06.2025 за № 12025020000000108, за обвинуваченням: 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Переорки Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 114-1 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 у невстановлений час, але не пізніше липня 2024 року, перебуваючи у невстановленому місці на території м. Вінниці та Вінницької області, використовуючи власний мобільний термінал: мобільний термінал марки Iphone, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , з сім-картою оператора мобільного зв`язку з номером телефону НОМЕР_3 , достовірно знаючи, що з 24.02.2024 підрозділами збройних сил та інших військових формувань російської федерації, здійснене повномасштабне вторгнення на територію суверенної держави - України, та усвідомлюючи, що представниками ТЦК та СП Вінницької області при спільному патрулюванні зі співробітниками Національної поліції України, здійснюється оповіщення громадян, які призиваються на військову службу, діючи умисно, з мотивів ворожої налаштованості до діяльності співробітників ТЦК та СП, з метою перешкоджання законній діяльності вказаних збройних формувань, регулярно здійснював інформативне наповнення спільноти в додатку для обміну повідомленнями (месенджер) «Telegram» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 яка після перейменування має назву « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ( ІНФОРМАЦІЯ_5 на загальну аудиторію, що включає майже 62 тисячі користувачів.
За допомогою зазначеної вище спільноти ОСОБА_5 поширював інформаційний контент про місця перебування та маршрути слідування представників ТЦК та СП на території Вінницької області, чим сприяв особам призивного віку в уникненні мобілізації та здійснювала перешкоджання ефективній діяльності військовослужбовців ТЦК та СП.
Орієнтовно з початку липня 2024 року ОСОБА_5 , будучи учасником спільноти, наділений технічними можливостями, а саме: корегування, розміщення, видалення розміщеного ним інформаційного контенту у зазначеній вище спільноті. Однак, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків у вигляді зриву мобілізаційного процесу, ОСОБА_5 неодноразово розміщував особисто та сприяв іншим учасникам спільноти у розміщенні повідомлень з інформацією про місця здійснення представниками ТЦК та СП описаних вище заходів із оповіщення населення призивного віку, ситуації на стаціонарних блокпостах, зокрема, наявності/відсутності на них представників ТЦК та СП, а також співробітників Національної поліції України.
Зокрема, ОСОБА_5 , продовжуючи виконання свого злочинного задуму, спрямованого на зрив мобілізаційного процесу на території Вінницької області, використовуючи вказаний вище, власний мобільний термінал, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці на території Вінницької області та м. Вінниці здійснював розміщення інформаційного контенту за таких обставин: 
12.07.2024 об 11.11 год. ОСОБА_5 , будучим зареєстрованим у вказаній вище спільноті під іменем « ОСОБА_6 » (« ІНФОРМАЦІЯ_6 », моб. тел. НОМЕР_3 ), розмістив фото осіб у військовій формі одягу на одній із вулиць міста Вінниця, що можуть виконувати функціональні обов`язки з вручення повісток військовозобов`язаним під час їх переміщення по місту на транспортних засобах, та залишив відповідний допис.
12.07.2024 о 19.46 год. ОСОБА_5 опублікував повідомлення (допис), чим поширив відомості про ймовірне посилення заходів з контролю осіб, розміщення мобільних блокпостів у орієнтовному місці по вулиці Лебединського, неподалік зупинки «Зої Ткаченко».
31.07.2024 о 13.57 год. ОСОБА_5 опублікував повідомлення з поширенням інформації про роботу мобільної групи з оповіщення, місця їх перебування, форми та методи роботи, використовуваний транспортний засіб; 
22.08.2024 о 15.53 год. ОСОБА_5 опублікував фото службового транспортного засобу працівників поліції, що може використовуватись групою оповіщення, а також залишив відповідний допис, чим розголосив учасникам спільноти про місце перебування співробітників ТЦК та СП під час проведення останніми мобілізаційних заходів;
03.09.2024 о 14.17 год. ОСОБА_5 розмістив фото осіб у військовій формі одягу, що можуть виконувати функціональні обов`язки з вручення повісток військовозобов`язаним та розмістив відповідний допис, чим розголосив місце здійснення мобілізаційних заходів співробітниками ТЦК та СП;
07.09.2024 о 12.02 год. ОСОБА_5 розмістив повідомлення щодо місця розташування та використаного транспортного засобу;
15.09.2024 об 11.50 год. ОСОБА_5 завантажив у спільноту відеозапис із транспортними засобами, які можуть використовуватись представниками ТЦК та СП в ході виконання заходів з оповіщення військовозобов`язаних, а також залишив відповідний допис;
16.09.2024 о 08.43 год. ОСОБА_5 завантажив відеозапис на якому помітно транспортний засіб співробітників Національної поліції, що може використовуватись мобільною групою у складі представників поліції і ТЦК та СП та залишив відповідний допис;
23.09.2024 о 12.36 год. ОСОБА_5 опублікував фото на якому помітно осіб у військовій формі та низку транспортних засобів, що можуть використовуватись представниками ТЦК та СП та залишив відповідний допис;
07.10.2024 о 08.36 год. ОСОБА_5 залишив допис щодо можливого переміщення представників ТЦК та СП по АДРЕСА_1 , із розкриттям для учасників спільноти відомостей стосовно використовуваного ними транспортного засобу та його номерного знаку, опублікувавши відповідне повідомлення;
13.10.2024 о 16.44 год. ОСОБА_5 залишив у спільноті допис, яким розголосив відомості про можливі підготовчі заходи представників ТЦК та СП та поліції до проведення мобілізаційних заходів, місце перебування останніх, а також образливі висловлювання в їх адресу, що свідчить про реальне відношення до військових, опублікувавши відповідне повідомлення;
18.10.2024 о 09.00 год. ОСОБА_5 опублікував фото транспортних засобів поліції, в яких також могли перебувати представники ТЦК та СП під час проведення спільних заходів із оповіщення та залишив відповідний допис;
22.10.2024 о 08.42 год. ОСОБА_5 опублікував повідомлення щодо місця та способу проведення заходів оповіщення;
19.11.2024 о 16.18 год. ОСОБА_5 опублікував фото на якому помітно особу у військовій формі та представника поліції, ймовірно при виконанні функціональних обов`язків з оповіщення військовозобов`язаних, при цьому, вказавши точне місцезнаходження останніх.
24.12.2024 о 08.32 год. ОСОБА_5 опублікував повідомлення щодо місця та способу проведення оповіщення;
12.03.2025 о 13.01 год. ОСОБА_5 залишив повідомлення щодо місця та способу проведення оповіщення.
Обвинувачений  ОСОБА_5  у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав і суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.
Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.
Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.
З урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив відомості, які характеризують обвинуваченого.
Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.
Як суд зазначив вище, обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні надав чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння. Незважаючи на те, що у формулюванні пред`явленого йому обвинувачення наявне посилання на ймовірність того, що особи, місце знаходження та переміщення яких ОСОБА_5 повідомляв у соціальних мережах, обвинувачений у судовому засіданні повідомив, що він усвідомлював, що зазначені особи є працівниками ЦТК та СП. Обвинувачений також у судовому засіданні зауважив, що він усвідомлював, що вчинюваними діями він фактично перешкоджає діяльності зазначених осіб зі здійснення відповідного оповіщення.
В пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні наявне посилання на ряд наказів та розпоряджень. Зазначені документи предметом судового дослідження не були, тому суд не здійснює аналізу діяння обвинуваченого крізь призму зазначених документів.
Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 , суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 26.02.2019 (справа № 653/1302/15-к) Верховний Суд (далі - ВС) зауважив таке.
У статті 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» (далі - Закон № 2469-VIII) визначено, що національна безпека (як об`єкт злочину, передбаченого частиною 1 статті 114 -1 КК) це захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони […] та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.
Суб`єктами забезпечення національної безпеки України відповідно до статті 4 зазначеного вище Закону, зокрема є Збройні Сили України […] та інші військові формування, утворені відповідно до законів України.
У статті 1 Закону України «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII) наведене визначення військовому формуванню. Отже, військове формування - це створена відповідно до законодавства України сукупність військових об`єднань, з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.
До органів військового управління відповідно до статті 1 Закону № 1932-XII, як військових формувань, віднесено військові комісаріати, що забезпечують виконання законодавства з питань загального військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Мобілізаційна підготовка та мобілізація відповідно до статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) здійснюються на основі таких принципів, у тому числі військовий облік військовозобов`язаних і призовників; підготовка та накопичення військово-навчених людських ресурсів військовозобов`язаних і призовників для комплектування посад, передбачених штатами воєнного часу; проведення військово-економічних мобілізаційних навчань і тренувань; перевірка та оцінка стану мобілізаційної готовності національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України; тощо.
У статті 22 Закону № 3543-XII визначені обов`язки громадян, відповідно до яких, серед іншого, вони зобов`язані під час мобілізації та переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на штати воєнного часу громадяни (крім тих, які проходять службу у військовому резерві) зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти військових комісаріатів у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядженнях військових комісарів (військовозобов`язані Служби безпеки України - керівників органів, де вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). Резервісти зобов`язані з`явитися до військових частин у строки, визначені командирами військових частин, в яких вони проходять службу у військовому резерві.
Отже, як зазначив ВС, будь-які судження про те, що військові комісаріати України не відносяться до Збройних Сил України та інших військових формувань, необхідно визнавати помилковими з наведених підстав.
Також ВС у наведеному судовому рішенні зауважив, що перешкоджанням законній діяльності Збройних Сил України (далі - ЗСУ) та інших військових формувань України, як об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого статтею 114-1 КК, за наявності правового режиму особливого періоду, необхідно вважати умисне створення перешкод або встановлення будь-яких обмежень у законній діяльності військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань України при виконанні ними своїх службових обов`язків в особливий період.
Перешкоджання може відбуватися в такий із наведених способів: блокування органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, шляхів сполучення, обладнання, споруд, руху військового транспорту шляхом перекриття руху, виставлення пікетів або постів, організації скупчення людей, тварин або транспорту, влаштування перепон, барикад, завалів тощо; пошкодження, знищення, захоплення або незаконне утримання військових об`єктів, споруд, будівель, техніки, транспорту та об`єктів інфраструктури; інші дії, що спрямовані на створення перепон у діяльності або виконанні військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань України своїх службових обов`язків.
У разі, якщо спосіб перешкоджання утворює ознаки самостійного злочину, вчинене, за наявності для того підстав, слід кваліфікувати за сукупністю злочинів.
Відповідно до Закону № 3543-XII в Україні особливий період настав з дня набрання чинності Указу ВО Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», продовжено його Указом Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», та Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію».
Згідно з вимогами частин третьої та восьмої статті 4 Закону № 3543-XII часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
З моменту оголошення мобілізації чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Статтею 1 Закону № 1932-XII регламентовано, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, а відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в подальшому був неодноразово продовжений.
З урахуванням наведеного висновку ВС, суд вважає, що в судовому засіданні були підтверджені обставини, викладені у пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні. Саме тому суд вважає, що діяння останнього охоплюється складом злочину, передбаченого частиною першою статті 114-1 КК, за ознаками перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - Постанова № 7), згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що за результатами судового розгляду був доведений факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 умисного тяжкого злочину. Суд враховує, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, у вчиненому розкаявся та засудив свою поведінку.
Суд також бере до уваги те, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був. Згідно з наданими суду матеріалами відомості щодо компрометуючої поведінки на ОСОБА_5 за місцем його проживання відсутні, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Також захисник обвинуваченого надав суду матеріали, які свідчать про отримання обвинуваченим подяки за його активну підтримку громадських ініціатив, а також перебування на утриманні обвинуваченого матері-інваліда. 
Захисник обвинуваченого зауважував, що його підзахисний під час досудового розслідування активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень. Зважаючи на вказану тезу сторони захисту, суд вважає слушним зауважити таке.
У своїй постанова від 07.04.2021 у справі № 263/15605/17 ВС зазначив, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.
Крім того, у постанові від 16.12.2021 (справа № 346/4094/20) ВС зауважив, що активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам досудового розслідування допомоги в установленні невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Це може бути повідомлення про всі відомі епізоди, обставини злочинного діяння, свідків, потерпілих, викриття інших співучасників кримінального правопорушення. Мінімальні вимоги, яким має відповідати позитивна посткримінальна поведінка у виді активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, полягають у добровільній дачі правдивих і повних свідчень про всі відомі особі обставини злочинного діяння. Активність сприяння розкриттю кримінального правопорушення означає, що дії особи повинні мати високу інтенсивність, ефективність та значну процесуальну цінність. Визначення ступеня активності залежить від обставин конкретного кримінального провадження.
Оцінюючи доводи захисника, суд враховує, що ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь. При цьому суд враховує, що суду не були надані матеріали, які б свідчили, що обвинувачений під час досудового розслідування сприяв органу досудового розслідування у проведенні ряду слідчих дій та активно сприяв розкриттю злочинів. Однак, як суд зазначив вище, обвинувачений впродовж усього судового розгляду винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнавав і надавав чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь. 
Вирішуючи питання щодо наявності інших обставин, які можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке. 
Перелік обставин, які пом`якшують покарання, визначений у частині першій статті 66 КК. Такими обставинами, є: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 66 КК при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
При цьому частиною третьою статті 66 КК визначено, що у разі якщо будь-яка з обставин, що пом`якшує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його пом`якшує.
У постанові від 19.07.2023 (справа № 442/2407/22) ВС зробив висновок, що перерахування застави на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України (далі - ЗСУ) може розглядатися судом як пом`якшувальна обставина.
В ході судового розгляду справи захисник обвинуваченого подавав до суду клопотання про повернення йому застави, внесеної за обвинуваченого під час досудового розслідування кримінального провадження. За результатами розгляду цього клопотання суд ухвалив рішення, яким повернення застави до закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами визнав передчасним. У подальшому захисник обвинуваченого заявила клопотання про здійснення перерахування застави, внесеної за обвинуваченого під час досудового розслідування кримінального провадження, на користь ЗСУ під час ухвалення відповідного судового рішення у кримінальному провадженні. 
З матеріалів кримінального провадження випливає, що 10.11.2025 ОСОБА_5 здійснив перерахування на рахунок військової частини НОМЕР_4 грошових коштів в розмірі 50 тис грн. 
Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття, перерахування застави на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку ЗСУ.
Обставини, як обтяжують покарання, згідно з пред`явленим обвинуваченням, встановлені не були.
Представник сторони обвинувачення, захисник обвинуваченого, а також обвинувачений у судових дебатах здійснили посилання на доцільність призначення обвинуваченому кримінального покарання із застосуванням приписів частини першої статті 69 КК, тобто кримінального покарання, не передбаченого санкцією кримінального закону, у виді штрафу.
Оцінюючи зазначені доводи сторін кримінального провадження, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до речення першого частини першої статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
ВС у постанові від 15.03.2018 (справа № 442/1887/16-к) звернув увагу на те, що застосування частини першої статті 69 КК можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) ВС звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
ВС роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Як вже суд зазначив вище, в судовому засіданні встановлена наявність двох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, перерахування застави на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку ЗСУ. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, за результатами судового розгляду встановлені не були. Хоча діяння обвинуваченого не втратило своєї суспільної небезпечності, однак з наданих суду відомостей випливає, що обвинувачений у вчиненому розкаявся та засудив свою поведінку. Тому, аналізуючи надані суду матеріали справи, доводи сторін кримінального провадження, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК.
Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення обвинуваченому такого виду кримінального покарання, як штраф, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до частини першої статті 53 КК штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом, з урахуванням положень частини другої цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 53 КК розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Суд, встановивши, що таке кримінальне правопорушення вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.
Суд враховує, що у постанові від 27.10.2020 (справа № 686/3226/20) ВС зауважив, що покарання у виді штрафу є покаранням, яке слід відбувати реально. Хоча цей висновок ВС був зроблений в контексті застосування приписів статті 71 та 75 КК, суд вважає його прийнятним в тій частині, що покарання у виді штрафу є покаранням, яке слід відбувати реально. Крім того, суд вже зазначив вище, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що доводи сторони захисту про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК, заслуговують на увагу.
Вирішуючи питання щодо розміру кримінального покарання у виді штрафу, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Як суд зазначив вище, реченням першим частини другої статті 53 КК визначено, що розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. Також суд вже зазначив, що покарання у виді штрафу санкцією злочину, винуватість у вчиненні якого доведена за результатами судового розгляду, не передбачене. Тому правові підстави для застосування застережень щодо можливості призначення більшого розміру штрафу, ніж це передбачене загальними правилами відсутні. Не вважає суд за доцільне і призначати обвинуваченому мінімально дозволене кримінальним законом покарання у виді штрафу.
Згідно з приписами абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, частини першої статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК) суд вважає за доцільне зазначити, що початок строку відбування покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Частиною дев`ятою статті 100 КПК регламентовано, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. 
При цьому пунктом 1 зазначеної норми визначено, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. 
Суд вважає за доцільне зауважити, що приписами частини першої статті 96-1 КК визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини другої статті 96-1 КК регламентовано, що спеціальна конфіскація застосовується на підставі, зокрема обвинувального вироку суду.
Відповідно до частини першої статті 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 04.11.2020 (справа № 236/3696/18) ВС звернув увагу на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації суд повинен не лише послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар» (критерії, визначені Європейським судом прав людини). Приймаючи рішення про застосування спеціальної конфіскації, судам слід перевіряти, чи не порушує цей захід кримінально-правового характеру вказані критерії, ураховуючи при цьому обставини кримінального провадження.
У постанові від 01.10.2019 (справа № 760/5853/18) ВС зауважив, що тягар доведення необхідності застосування спеціальної конфіскації покладається на сторону обвинувачення, яка має обґрунтувати свої доводи і вказати, що саме підлягає спеціальній конфіскації - гроші, цінності тощо, та чи вирішувалося питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації.
Якщо у кримінальному провадженні сторона обвинувачення не довела належними і допустимими доказами, що вилучені в ході обшуку у квартирі грошові кошти обвинувачений отримав унаслідок вчинення інкримінованого йому злочину, а обвинувачення в цій частині останньому не пред`являлося, то підстави для застосування спеціальної конфіскації майна відсутні
Враховуючи, що мобільний телефон марки Iphone, був використаний обвинуваченим для вчинення інкримінованого йому діяння, суд вважає за доцільне застосувати до зазначеного речового доказу спеціальну конфіскацію.
Згідно з наданими суду копіями ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2025 на речові докази під час досудового розслідування був накладений арешт.
Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для скасування арешту, накладеного на майно обвинуваченого, яке було вилучене під час проведення обшуку і яке у подальшому визнане речовими доказами у кримінальному провадженні, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Зі змісту частини другої статті другої статті 170 КПК випливає, що арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, спеціальної конфіскації.
Відповідно до речення першого частини четвертої статті 174 КПК суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. При цьому реченням другим частини четвертої статті 174 КПК визначено, що суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Згідно з частиною першою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом.
Зі змісту частини другої статті 62 Закону № 1404-VIII випливає, що реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Згідно з абзацом першим частини другої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Отже, аналізуючи приписи кримінально-процесуального закону та Закону № 1404-VIII, суд вважає, що наявність арешту майна, яке має бути піддане спеціальній конфіскації, в кримінальному провадженні перешкоджатиме виконанню судового рішення у цій частині. При цьому, як суд зазначив вище, реченням першим частини четвертої статті 174 КПК суд саме уповноважений, а не зобов`язаний вирішити питання про скасування арешту майна. Також частиною третьою статті 174 КПК визначено, що прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Хоча ця норма регламентує порядок скасування арешту в разі прийняття процесуального рішення прокурором під час досудового розслідування, однак суд вважає її застосованою у цьому випадку, оскільки, як суд зазначив вище, частина вилученого під час досудового розслідування майна підлягає спеціальній конфіскації. Тому суд вважає, що правові підстави для скасування арешту на майно, яке підлягає спеціальній конфіскації, на час ухвалення судового рішення відсутні, натомість такий арешт має бути скасований саме в порядку виконання судового рішення, яке набрало законної сили, в частині конфіскації майна.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_5  винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 114-1 Кримінального кодексу України, та призначити покарання з урахуванням частини першої статті 69 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 6000 (шести тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 102000 (сто дві тисячі) гривень.
Строк відбування призначеного покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Відповідно до положень статей 96-1, 96-2 Кримінального кодексу України застосувати спеціальну конфіскацію в дохід держави мобільного терміналу марки Iphone, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , з сім-картою оператора мобільного зв`язку з номером телефону НОМЕР_3 , які поміщені до камери зберігання речових доказів УСБ України у Вінницькій області.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: