ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
11 березня 2026 року
м. Харків
Справа № 639/5148/25
Провадження № 22-ц/818/1316/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря: Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року, постановлене під головуванням судді Барковою Н.В., -
в с т а н о в и в :
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.04.2006 року позивач та відповідач уклали шлюб. В шлюбі у сторін народилася дитина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як зазначає позивач, спільне життя між сторонами не склалось через непорозуміння, різні інтереси і погляди на життя, втрату почуттів, шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства припинено з березня 2022 року, отже позивач вважає, що сім`я розпалась та збереженню не підлягає, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Заочним рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу – задоволено.
Розірвано шлюб, укладений 28.04.2006 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №185.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо судових витрат.
Вказує, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення без забезпечення участі Відповідача у процесі, що призвело до порушення його права на захист та суперечить основоположним принципам цивільного судочинства. У цій справі Відповідач не був повідомлений про розгляд справи, не отримував судових повісток, копії позовної заяви чи ухвали про відкриття провадження. З матеріалів справи, вбачається, що судова повістка про виклик до суду разом із копією позовної заяви повернулася до суду з відміткою «Відсутній адресат», що фактично підтверджує, що Відповідач не знав і не міг знати про розгляд справи та не мав можливості реалізувати своє право на захист, подати пояснення чи заперечення. Дійсно, п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачає, що у випадку, коли поштове відправлення повертається з відміткою про відсутність особи за відомою суду адресою, воно може вважатися належно врученим. Однак формальне застосування цієї норми без урахування реальних обставин справи призводить до надмірного формалізму, оскільки таке «повідомлення» не забезпечує реального інформування сторони. Факт повернення повістки з відміткою «Відсутній адресат» свідчить про неналежне повідомлення Відповідача, що призвело до порушення принципів змагальності та права на справедливий судовий розгляд. Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Відповідач, категорично заперечує проти розірвання шлюбу. Твердження Позивачки про втрату взаєморозуміння, відсутність почуттів і неможливість спільного життя є суб`єктивними оцінками, які не підтверджені належними доказами. Суд, не перевіривши ці доводи, не встановив дійсного характеру взаємин подружжя, не оцінив обставин, що свідчать про збереження сімейних стосунків, і не дослідив причини фактичної розлуки. Подружжя перебуває у шлюбі з 2006 року, тобто вже майже двадцять років, протягом яких між ними сформувалися міцні особисті, моральні, емоційні та економічні зв`язки. Ці обставини свідчать про тривале спільне життя, спільну історію, виховання дитини та взаємну підтримку, які не можуть бути ігноровані під час одноразового заочного розгляду справи. Зазначає, що суд не надав сторонам строку для примирення, не з`ясував можливість збереження шлюбу та проігнорував обставини, які свідчать про намір Відповідача зберегти сім`ю.
Представник позивача 09 березня 2026 року надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про неможливість примирення та просила розглядати справу за її відсутності.
Частинами 1, 2 статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 360 ЦПК України передбачено право учасника справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. 
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року було надано строк 10 днів на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Згідно довідки про доставку електронного документу, ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року представник позивача отримала 24.11.2025 року, між тим відзив надала 09 березня 2026 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку.
Крім того, у відзиві який надійшов із суду першої інстанції до апеляційного суду представник позивача не ставила питання щодо продовження строку для подання відзиву, не зазначила причин пропуску процесуального строку на його подання.
Отже, відзив представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 слід залишити без розгляду.
Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 11 березня 2026 року звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він не мав можливості ознайомитись із відзивом на апеляційну скаргу, оскільки вказаний відзив надійшов до його електронного кабінету 11.03.2026 року о 02:52 год.
Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки відзив представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 залишено без розгляду.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим, оскільки це може зашкодити інтересам позивача та неповнолітньої дитини.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 28.04.2006 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклав шлюб з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Харкова, про що зроблено відповідний актовий запис №185 і підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 28.04.2006 року. Прізвища чоловіка та дружини залишено без змін (а.с. 5-а). 
У позивача та відповідача народилася дитина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №56 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 19.03.2008 року. Батьками дитини зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 18).
Як на підставу позовних вимог, позивач посилалась на те, що спільне життя між сторонами не склалось через непорозуміння, різні інтереси і погляди на життя, втрату почуттів, шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства припинено з березня 2022 року, отже позивач вважає, що сім`я розпалась та збереженню не підлягає, майновий спір відсутній, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
У позовній заяві позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що сторони не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально, отже позивач вважає, що сім`я розпалась та збереженню не підлягає.
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції сторонам не було надано строк для примирення та просить надати строк для примирення.
З приводу вказаного колегія суддів зазначає.
З матеріалів справи вбачається, що вільна згода позивача на перебування в шлюбі відсутня. В суді першої інстанції сторона позивача наполягала на задоволенні позову про розірвання шлюбу та заперечувала можливість примирення сторін.
Згідно зі статтею 111СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї виявилось неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, яку неможливо примусити перебувати у шлюбі поза її волею.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.
Відповідач зі спливом значного строку після подання апеляційної скарги не надав до суду апеляційної інстанції доказів про те, що наразі позивачка змінила свою думку та не бажає розірвання шлюбу, що сталося примирення сторін. Тому колегія суддів не знаходить обґрунтованих підстав для надання додаткового строку на примирення сторін.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи колегія суддів відхиляє з огляду на те, що судом першої інстанції було направлено на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача копію ухвали Новобаварського районного суду м. Харкова від 17.07.2025 року, копію позовної заяви та судову повістку, проте конверт з вкладенням повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.28-29).
Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2025 року у справі № 361/8988/14-ц вказано, що «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18, системно аналізуючи положення ЦПК України, дійшла висновку про те, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала/не могла знати про розгляд справи. … У матеріалах справи наявні поштові конверти, в яких направлялася судова кореспонденція ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_1, і які повернулися до суду першої інстанції з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. 
Враховуючи вказане, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права при розгляді даної справи, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, а відтак відсутні підстави для застосування положень частини 3 статті 376 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Доказів, які б свідчили про фактичне збереження шлюбних відносин та неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу відповідачем суду не надано.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:       Н.П. Пилипчук 

Судді:        Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова