П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/33508/23	

Головуючий І інстанції: Андрухів В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 16.04.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
01.12.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ ПФУ у Волинській області та ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 09.02.2023р. за №155150003643, яким йому було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 20.07.1981р. по 02.11.1983р., з 15.10.1990р. по 01.11.1992р. та з 30.11.1992р. по 15.05.1993р. та періоду навчання з 01.09.1980р. по 10.07.1981р.;
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 20.06.2023р. за №16061-15543/У-02/8-1500/23, яким йому було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності, за які сплачено страхові внески, з 01.05.2004р. по 30.06.2010р.;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 20.07.1981р. по 02.11.1983р., з 15.10.1990р. по 01.11.1992р., з 30.11.1992р. по 15.05.1993р., а також та період навчання з 01.09.1980р. по 10.07.1981р.;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу період здійснення підприємницької діяльності, за який сплачено страхові внески, а саме з 01.05.2004р. по 30.06.2010р. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.04.2024р. позивач звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області за призначенням пенсії за віком, надавши всі необхідні документи та довідки. Однак, територіальним органом ПФУ відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку із не врахуванням до його загального стажу окремих періодів роботи, навчання та періоду здійснення підприємницької діяльності, за які сплачено страхові внески, що, на його думку, є протиправним і порушує право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.
Відповідачі, у свою чергу, надали до суду першої інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Волинській області №155150003643 від 09.02.2023р., яким ОСОБА_1 відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 20.07.1981р. по 02.11.1983р., з 15.10.1990р. по 01.11.1992р. та з 30.11.1992р. по 15.05.1993р., а також періоду навчання з 01.09.1980р. по 10.07.1981р. Зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 20.07.1981р. по 02.11.1983р., з 15.10.1990р. по 01.11.1992р., з 30.11.1992р. по 15.05.1993р., та період навчання з 01.09.1980р. по 10.07.1981р. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області №16061-15543/У-02/8-1500/23 від 20.06.2023р., яким позивачу було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду здійснення ним підприємницької діяльності, за який сплачено страхові внески, з 01.05.2004р. по 30.06.2010р. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період здійснення підприємницької діяльності, за який сплачено страхові внески, з 01.05.2004р. по 30.06.2010р. Стягнуто з ГУ ПФУ у Волинській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 536,80 грн. Стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 536,80 грн. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, представники ГУ ПФУ у Волинській області та ГУ ПФУ в Одеській області подали апеляційні скарги.
У поданій апеляційній скарзі ГУ ПФУ у Волинській області посилається на те, що рішення суду 1-ї інстанції про задоволення позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спірного питання та неповного з`ясування судом обставин даної справи, у зв`язку із чим просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.04.2025р. та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Представник ГУ ПФУ в Одеській області у поданій ним апеляційній скарзі також зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду від 16.04.2025р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовної заяви. При цьому, ГУ ПФУ в Одеській області звернуло увагу, що Головне управління не приймало жодного рішення по суті заяви позивача про призначення йому пенсії, а тому відповідальним за опрацювання заяви позивача та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган ПФУ - ГУ ПФУ у Волинській області, відтак на останнього має бути покладено й обов`язок відновлення порушених прав позивача
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2025р. та від 21.05.2025р. відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами учасників справи та призначено їх до розгляду в порядку письмового провадження.
27.05.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг відповідачів, колегія суддів доходить наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 02.02.2023р. звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком згідно зі ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності органом для розгляду заяви позивача від 02.02.2023р. було визначено ГУ ПФУ у Волинській області.
09.02.2023р. рішенням ГУ ПФУ у Волинській області №155150003643 відмовлено позивачу в призначені пенсії за віком у відповідності до ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку з відсутністю у заявника необхідного страхового стажу (не менше 25 років), в той час як наявний страхований стаж - 21 рік 02 місяці 18 днів.
У рішенні вказано, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи: з 20.07.1981р. по 02.11.1983р., адже запис про звільнення не засвідчений печаткою; з 15.10.1990р. по 01.11.1992р., адже звільнення завірено печаткою, яка не відповідає назві організації при прийнятті; з 30.11.1992р. по 12.05.1993р., адже підставу звільнення дописано іншим чорнилом. 
Також, позивачу не враховано період навчання, оскільки в атестаті наявна розбіжність в періоді навчання.
При цьому, як зазначену у вищевказаному рішенні від 09.02.2023р. №155150003643, за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявні дані про роботу у ВАТ «Васильківській шкіряний завод» по липень 2003р.
Листом ГУ ПФУ в Одеській області від 20.06.2023р. №16061-15543/У-02/8-1500/23 ОСОБА_1 було повідомлено про відсутність підстав для зарахування до його страхового стажу періоду здійснення ним підприємницької діяльності, за які сплачено страхові внески, з 01.05.2004р. по 30.06.2010р.
Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірних рішень ГУ ПФУ в Одеській області. Як наслідок, суд першої інстанції визнав протиправними та скасував рішення ГУ ПФУ у Волинській області №155150003643 від 09.02.2023р. та ГУ ПФУ в Одеській області №16061-15543/У-02/8-1500/23 від 20.06.2023р., зобов`язавши обох відповідачів зарахувати періоди роботи, навчання та здійснення ним підприємницької діяльності, за який сплачено страхові внески.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може в повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, як, власне, і з обраним способом захисту порушеного права позивача, вважаючи наведені висновки лише частково обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.
За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.
Частиною 1 ст.9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За визначенням, наведеним у ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Як передбачено ч.4 цієї статті, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим же Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У відповідності до ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017р. Починаючи з 01.01.2018р. право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2023р. по 31.12.2023р. - не менше 30 років, а з 01.01.2024р. по 31.12.2024р. - не менше 31 року.
Так, як вбачається з матеріалів справи, ГУ ПФУ у Волинській області, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, не зарахувало окремі періоди його роботи з 20.07.1981р. по 02.11.1983р., оскільки запис про звільнення не засвідчений печаткою, з 15.10.1990р. по 01.11.1992р., оскільки його звільнення завірено печаткою, яка не відповідає назві організації при прийнятті, та з 30.11.1992р. по 12.05.1993р., оскільки підставу звільнення позивача дописано іншим чорнилом.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ у Волинській області, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Вказаним нормам відповідає також п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або ж відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.
Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або ж за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або ж посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У свою чергу, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.
У світлі доводів учасників справи, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджена «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників».
Згідно з п.1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Так, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
У відповідності до п.1.2 Інструкції №58, трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Правила заповнення трудової книжки чітко закріплені у п.2 цієї Інструкції, та за правилами її п.2.1, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.
За п.2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
А за приписами п.2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Як передбачено у п.2.12 Інструкції №58, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. 
Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
До прийняття наведеної вище Інструкції, порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях регламентувався «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» (затв. постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974р. №162), правилами якої було також передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
У силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993р. №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права. 
У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що законодавцем було покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, а відтак і неналежне ведення (у тому числі відсутність печатки такого підприємства) не може позбавити позивача права на включення його спірного періоду роботи до стажу та отримання пенсії з його врахуванням.
Більш того, самостійне внесення працівником відомостей відносно своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено чинним законодавством. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018р. у справі №677/277/17.
Отже, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, відсутність певних посилань або ж неточних записів у трудовій книжці не може бути належною підставою для виключення спірного періоду роботи із трудового стажу позивача, оскільки він, як працівник, взагалі не може відповідати за правильність та повноту оформлення будь-яких документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на соціальний захист.
У свою чергу, пенсійним органом не було надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (в частині вказаного вище спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.
Окрім того, як вже зазначалося вище, ГУ ПФУ у Волинській області в оскаржуваному рішенні від 09.02.2023р. №155150003643, при відмові у призначені пенсії ОСОБА_1 , не врахувало до його страхового стажу період навчання з 01.09.1980р. по 10.07.1981р. посилаючись виключно на те, що в атестаті останнього нібито наявна певна розбіжність в цьому періоді навчання.
Разом із тим, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 (на аркуші 2-3), відповідальною особою заводу «Станконормаль» було вчинено перший запис стосовно навчання позивача в ПТУ-6 у період з 01.09.1980р. по 10.07.1981р., посилаючись на атестат № НОМЕР_2 від 12.07.1981р. 
Так, датою заповнення трудової книжки є 27.07.1981р., а атестату №7283, на який посилається ГУ ПФУ у Волинській області у спірному рішенні, - 12.07.1981р.
У цьому контексті, суд попередньої інстанції цілком вірно звернув увагу, що атестат №7283 був заповнений двома мовами (українською та російською), і в одному варіанті вказана дата закінчення навчання « 10.ІХ.1982», а в другому - « 10.VII.1981», а тому, виходячи з сукупності наявних у справі доказів (у тому числі із дати видачі атестату - 12.07.1981р.), слід дійти висновку, що правильною датою закінчення навчання є « 10.VII.1981». 
Як наслідок, період навчання позивача становить з 01.09.1980р. по 10.07.1981р., і цей період також, на переконання колегії суддів, підлягає врахуванню до страхового стажу позивача.
Що ж стосується доводів учасників даної справи щодо підтвердження стажу підприємницької діяльності позивача та, відповідно, наявності підстав для його зарахування для призначення йому пенсії, то колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до абз.1 ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять, зокрема від роботодавців та застрахованих осіб (ч.1 ст.21 Закону №1058-IV).
У розумінні ч.1 ст.1 Закону №1058-IV, страховими внесками вважаються кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (або ж які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з п.3-1 розділу XV Закону №1058-IV (Розділ XV доповнено п.3-1 відповідно до Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII), до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії на підставі ст.26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 01.01.1998р. по 30.06.2000р. включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 01.07.2000р. по 31.12.2017р. включно, за умови сплати ним страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Підпунктом 2 п.2.1 розділу ІІ «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV» (затв. постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. за №22-1) визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені «Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637, у відповідній редакції). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою у відповідності до додатку 4 до «Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування» (затв. постановою правління ПФУ від 18.06.2014р. №10-1, у редакції постанови правління ПФУ від 27.03.2018р. №8-1), тобто довідка за формою ОК-5, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до цього ж Положення, тобто довідка за формою ОК-2.
Разом із тим, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01.04.2004р. можуть прийматись також інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до вказаної вище дати - 01.04.2004р., в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або ж довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
У силу п.4 Порядку №637, періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами стосовно сплати страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією ПФУ про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ). 
Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися також і даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачив зарахування як до трудового так і до страхового стажу фізичних осіб-підприємців періоди провадження ними господарської діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, незалежно від сум сплачених ними страхових внесків (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску). Належними ж доказами, якими підприємець може підтвердити власний стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01.07.2000р. - довідка ПФУ про сплату страхових внесків, а після цієї дати - довідка з бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 06.08.2024р. у справі №580/7175/21.
Як слідує з матеріалів цієї справи, 31.03.2004р. ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Відповідно до листа ГУ ДПС в Одеській області від 08.11.2022р. за №4256/АП/15-32-24-13-06, ОСОБА_1 зареєстрований в Ананьївській ДПІ ГУ ДПС в Одеській області, як фізична особа-підприємець з 31.03.2004р. по 01.11.2022р. та перебував на спрощеній системі оподаткування. 
Так, здійснюючи підприємницьку діяльність, позивач у період з 01.04.2004р. по 31.12.2010р. сплачував фіксований податок, у період з 01.01.2011р. по 31.12.2019р. - єдиний податок (ІІ група - 20%), а у період з 01.01.2020р. по 01.11.2022р. - єдиний податок (І група - 10%). 
Далі, як свідчать матеріали справи, 01.11.2022р. позивачем подано заяву про припинення підприємницької діяльності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з огляду на наявні в матеріалах справи докази сплати позивачем страхових внесків у межах спірного періоду, доводи відповідачів стосовно відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача вказаного періоду є безпідставними.
Жодного спростування встановлених обставин відповідачем під час розгляду справи наведено не було та відповідних доказів не надано.
Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції щодо обґрунтованості доводів позивача в цій частині.
Втім, варто наголосити, що вказані обставини не були підставою для прийняття оскаржуваного у даній справі рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 09.02.2023р. №155150003643 (як правового акта індивідуальної дії, який, в свою чергу, безпосередньо впливає на права та інтереси позивача), а лише стали предметом роз`яснення у листі ГУ ПФУ в Одеській області від 20.06.2023р. №16061-15543/У-02/8-1500/23 (який позивач помилково ототожнив із рішенням суб`єкта владних повноважень, яке впливає на його права у сфері публічно-правових відносин). 
Так, ініційований позивачем спір, у даному випадку, фактично виник внаслідок помилкового тлумачення ГУ ПФУ у Волинській області положень чинного пенсійного законодавства в частині підтвердження стажу роботи позивача, а також періоду його навчання, що, власне, стало підставою для прийняття ним правового акта індивідуальної дії (рішення) від 09.02.2023р. №155150003643 про відмову у призначенні пенсії. 
У той же час, фактично, зазначений період здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності (з 01.05.2004р. по 30.06.2010р.) безпідставно залишився поза увагою структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, якому, відповідно, взагалі не була надана будь-яка правова оцінка під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії, про що чітко свідчить зміст оскаржуваного рішення.
Про вказані обставини ГУ ПФУ у Волинській області не зазначалося і в заявах по суті справи.
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, втім якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 4 ст.9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування доказів, яких, на думку суду, не вистачає для з`ясування всіх обставин, що розглядається.
У постанові Верховного Суду 25.03.2020р. у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду справ, а тому суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.
Отже, суд може та навіть зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на викладене, суд вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.245 КАС України, є саме скасування рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 09.02.2023р. №155150003643 про відмову у призначенні пенсії (тобто акта (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданого за наслідком розгляду заяви про призначення позивачу пенсії) та, як наслідок, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених цією статтею. А тому, судова колегія вважає за необхідне зобов`язати саме ГУ ПФУ у Волинській області, із урахуванням наведених вище висновків суду у даній справі, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення їй пенсії, зарахувавши спірні періоди роботи, навчання та провадження підприємницької діяльності до його страхового стажу.
А тому, висновки суду першої інстанції у згаданій частині колегія суддів вважає помилковими, передчасними та, при цьому, такими, що не враховують наступного.
Так, порядок подання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV затверджений постановою Правління ПФУ від 25.11.2005р. №22-1.
Відповідно до п.1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України..
Згідно з п.4.2 розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
У силу п.4.10 розділу IV Порядку №22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи і прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію (територіальний орган Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії була розглянута за принципом екстериторіальності саме ГУ ПФУ у Волинській області (а не ГУ ПФУ в Одеській області, як вважав позивач), а тому дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду, який був визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав заяву позивача.
Однак, зазначене також залишилось поза увагою суду першої інстанції та було помилково не враховано ним під час обрання належного способу захисту порушеного права позивача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідачів частково знайшли своє підтвердження.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення даного позову.
Також, варто звернути увагу і на те, що положення ч.1 ст.139 КАС України передбачають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті у відповідності до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 6 ст.139 Кодексу передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні з даним позовом до суду 1-ї інстанції позивачу необхідно було сплатити 1211,20 грн. судового збору (за одну вимогу немайнового характеру).
Таким чином, відповідно до ч.ч.1,6 ст.139 КАС України, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 1073,60 грн. При цьому, оскільки спір фактично виник у зв`язку із відмовою ГУ ПФУ у Волинській області (територіальним органом ПФУ, визначеним за принципом екстериторіальності) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 спірні періоди роботи, навчання та підприємницької діяльності, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в розмірі - 1073,60 грн. саме з ГУ ПФУ у Волинській області.
Викладене також помилково не враховано судом під час винесення оскаржуваного рішення.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 09.02.2023 року №155150003643 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи з 20.07.1981 року по 02.11.1983 року, з 15.10.1990 року по 01.11.1992 року, з 30.11.1992 року по 15.05.1993 року, період навчання з 01.09.1980 року по 10.07.1981 року, а також період здійснення підприємницької діяльності, за який сплачено страхові внески, а саме: з 01.05.2004 року по 30.06.2010 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, із урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому судовому рішенні, та прийняти відповідне рішення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (код ЄДРПОУ 13358826) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі - 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 19.03.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: В.А. Голуб 

В.О. Скрипченко